Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року вищезазначену позовну заяву передано на розгляд до Уманського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І. Ухвалою судді від 14.05.2021 справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики. Згідно умов вказаного договору позивач позичив відповідачу 110 000,00 грн на строк до 27 січня 2020 року. Сторони підтверджують, що передачу позивачем відповідачу суми позики було здійснено одночасно з підписанням вказаного договору в повному обсязі. Також факт отримання відповідачем вказаної грошової суми від позивача підтверджується написаною відповідачем власноруч розпискою. Однак у визначений строк грошові кошти відповідач не повернув, чим порушив зобов`язання, визначені договором позики. Просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 110 000,00 грн заборгованості за договором позики, 5 258,00 грн інфляційні збитки, 3 065 грн 60 коп. три відсотки річних від простроченої суми, 220 000,00 грн штрафу, 5 000,00 грн витрат по оплаті за надання правової допомоги та 3 433 грн 24 коп. судовий збір. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, письмово подав заяву від 20.09.2023, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заява про розгляд справи без його участі до суду не надходила. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву не подав. Суд, виконуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 27.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 110 000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 27 січня 2020 року. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 27 грудня 2019 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі та строк їх повернення. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18). Відтак, у справі з наданих до суду оригіналів договору та боргової розписки встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 110 000,00 гривень. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами, є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відтак, пред`явлений позов у цій частині є обґрунтованим і підлягає до задоволення. Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 3 065 грн 60 коп. та інфляційних збитків у сумі 5 258 грн. 00 коп. суд зазначає таке. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Доказів виконання зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Суд, перевіривши розрахунки позивача, які містяться в матеріаліх справи, не встановив підстав вважати їх неправильними. При цьому суд зазначає, що позивачем у цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду не надано. Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних збитків є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в сумі 3 065,60 грн. та 5 258 грн. 00 коп. відповідно. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Договором позики від 27.12.2019 був передбачений штраф за неповернення або повернення в неповному обсязі суми позики (п. 4 договору). Відповідно до п. 4.3 договору позики, якщо зобов`язання з повернення суми позики не виконано позичальником в повному обсязі, після сплину 14-ти днів з дня дати повернення, штраф на таке прострочення становить 200% від суми позики. Відтак, вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 220 000,00 гривень відповідають умовам договору. Зміст договірних відносин між сторонами дозволяє дійти висновку про те, що право на стягнення штрафу у вказаному розмірі виникло у позивача з моменту закінчення строку позики. При вирішенні питання про стягнення коштів за надання правової допомоги суд враховує таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України п ри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У договорі про надання правової допомоги від 19.02.2021 № 19/02/21, укладеному між позивачем [PERSON] та адвокатом Бондарчуком З.В., та акті № 1 від 22.02.2021 зазначені такі послуги: вивчення справи щодо стягнення з [PERSON] заборгованості по договору позики - 800,00 грн; складання позовної заяви - 3000,00 грн; подання позовної заяви до суду - 200,00 грн; участь у судовому засіданні 1000,00 грн, а всього до сплати гонорару 5000,00 грн. За таких обставин, враховуючи, що представник позивача адвокат Бондарчук З.В. не брав участі у судових засіданнях під час розгляду справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань у строки, передбачені договором позики, не виконав, суд знаходить позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що належить задовольнити. Враховуючи те, що позов судом задовольняється повністю, судові витрати, які поніс позивач у виді сплаченого судового збору, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved