Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2015 року. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження. Спільне життя не склалось, проживають окремо. З нею залишився проживати їх неповнолітній син, який повністю перебуває на її утриманні. Матеріальної допомоги відповідач не надає. Вона не працює, є інвалідом ІІ групи з дитинства. Крім пенсії по інвалідності в розмірі 2500 грн. інших доходів не має. [PERSON] постійно ухиляється від обовязку й утримувати її. Стан його здоровя та матеріальне забезпечення дозволяють йому надавати таку допомогу. У добровільному порядку вона не може домовитись з відповідачем щодо її утримання. Враховуючи її потреби, необхідним є стягнення аліментів в розмірі частини його доходу. Просила на підставі ст.75 СК України суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання в розмірі частини всіх його доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом, та не менше 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При розгляді справи [PERSON] поданий позов підтримала. Просила задоволити позов та стягнути з відповідача аліменти на її утриманні. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Заводському ВДРАЦС реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №184. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . З акту депутату Вишневої міської ради Бучанського району від 03 квітня 2023 року вбачається, що [PERSON] проживає разом з малолітнім сином [PERSON] , 2016 року народження. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] отримує пенсію, вид пенсії: у разі втрати годувальника інвалід 2 грп. з дитинства, термії дії: довічно. За положеннями статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Установлено, що на час звернення до суду із позовом [PERSON] не працює, отримує пенсію. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений у розмірі 2 589 грн.. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував про імперативність її права на стягнення аліментів. Разом з тим, суд вважає, що при вирішенні справ про стягнення аліментів позивач зобов`язаний також довести бажаний розмір аліментів, а не лише вказати певний розмір, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для її забезпечення. Так, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами позивача та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, [PERSON] отримує пенсію, встановити її розмір з наявних матеріалів справи, суд не має можливості та чи забезпечує така пенсія її прожитковий мінімум, встановлений законом, а тому суд приходить до висновку про те, що дохід позивача є не на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом, та її можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні статті 75 СК України. Відповідач до суду не з`явився, будь-яких пояснень або заперечень не надав. При вирішенні спору суд також враховує поданий позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання спільної дитини [PERSON] , 2016 року народження, тому з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дружини в розмірі 1/10 частини його доходу. Позивач не довела суду свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі частини, не заявила клопотання про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved