Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суд з позовом про визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона [PERSON] , 29.12.1999 зареєструвала шлюб із [PERSON] . 20.07.2010 подружжям була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . В подальшому рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.12.2010, шлюб між сторонами визнано недійсним. 28.12.2011 [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб. [INFO] помер [PERSON] . [PERSON] з метою оформлення права власності на спадщину звернулась до нотаріуса. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2023, нотаріусом Двадцять першої Київської нотаріальної контори Зубченко Л.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, тому квартира [ADDRESS] , не є спільним майном подружжя.У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , з яких: 1/2 частина квартири на підставі права власності як одного з подружжя на майно, яке було придбано в шлюбі, та 1/6 частина квартири в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.02.2023 відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.04.2023, у Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведену після померлого [INFO] [PERSON] ( [INFO] ). Витребувана спадкова справа надійшла до суду. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 13.09.2023 не з`явилась. До суду надійшла заява від [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 13.09.2023 не з`явилась. До суду надійшла заява від [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Також судом було опубліковано повідомлення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України». Причини неявки суду не повідомлено. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 29.12.1999 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис 2567. 20.07.2010 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4367 Відповідно до п. 17 Договору, Договір купівлі-продажу, посвідчений за згодою дружини покупця, [PERSON] . 13.12.2010 рішенням Оболонського районного суду м. Києва визнано недійсним шлюб між та [PERSON] та [PERSON] . 28.11.2011 між [PERSON] та [PERSON] повторно було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції, актовий запис № 2050. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть видане відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №9033. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . З метою оформлення права власності на спадщину позивачка звернулась до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2023, нотаріусом Двадцять першої Київської нотаріальної контори Зубченко Л.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, тому квартира [ADDRESS] , не є спільним майном подружжя. Згідно витребуваної спадкової справи від Двадцять першої Київської нотаріальної контори, заведеної після смерті померлого [INFO] [PERSON] ( [INFO] ) вбачається, що квартира [ADDRESS] не розподілена між спадкоємцями. Також судом установлено, що згідно рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17.05.2023, встановлено факт спільного проживання [PERSON] з чоловіком [PERSON] на час його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене вище та обставини справи, суд вважає, що квартира [ADDRESS] , була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , так як на момент оформлення договору купівлі - продажу вказаної квартири [PERSON] та [PERSON] були офіційно одруженні та квартира була придбана в інтересах сім`ї, а тому 1/2 частина квартири, після смерті [PERSON] , належить [PERSON] , як майно придбано під час шлюбу. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно п. 1.1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до п. 1.2 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Згідно із п. 2.2. глави 11 розділу ІІ зазначеного Порядку якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку. У разі смерті одного з подружжя виникає необхідність розмежування частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та спадкового майна. Як зазначається у пункті 4.21 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Судом установлено, спадкоємцями після смерті [PERSON] , є його дружина [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] . 20.06.2017 [PERSON] звернулась до Двадцять першої київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті її чоловіка [PERSON] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи [PERSON] , згідно заяви від 17.10.2017 відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] на користь дружини спадкодавця, своєї матері, [PERSON] . Згідно із заяви від 08.11.2017 [PERSON] звернувся до Двадцять першої київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті його батька [PERSON] . Відповідно до спадкової справи № 323-2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємці [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на майно спадкодавця, крім квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Стаття 1261 ЦК України регламентує, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до положень ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивачка) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку інших осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб, що суперечить вищевказаній презумпції. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Враховуючи викладене вище, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] , є спільним майном подружжя, та належить [PERSON] на підставі права власності, як одного з подружжя. А інша 1/2 частина квартири розподіляється між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] , як спадщина померлого [PERSON] , оскільки дочка покійного [PERSON] відмовилася від спадщини на користь матері. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що необхідно визнати за [PERSON] право власності на 5/6 частин квартири [ADDRESS] та на 1/6 частину спірної квартири за [PERSON] . Таким чином заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Частиною першою ст.142 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в розмірі 2317,15грн. Разом з тим з відповідачки [PERSON] на користь позивачки підлягає стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 1158,57грн, та необхідно повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 1158,57грн.

Outcome: approved