Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просять визнати право власності на земельну ділянку що розташована по [ADDRESS] , площею 0,0484 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку в рівних частках кожному Позовна заява мотивована тим, що 12.09.2007 року Третейським судом було затверджено рішення про визнання договору міни, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За умовами Договору міни укладеного в письмовій формі Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали у власність [PERSON] 4/5 часток житлового будинку під [ADDRESS] , а [PERSON] передала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власність по частці кожному житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельну ділянку в спільну сумісну власність, що розташована по [ADDRESS] , площею 0,0484 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстроване КП «ВООБТІ» 23.10.2007 року, про що внесені відповідні записи в реєстрову книгу №176 за реєстровим №12395. Однак, в реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, на якій знаходиться будинок державним реєстратором речових прав позивачам відмовлено та запропоновано звернутися до суду про визнання права власності на земельну ділянку. Представник позивачів в судовому засіданні підтримала позовну заяву, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Належним чином повідомлена за останнім відомим місцем проживання Відповідач в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала. За згодою представника позивачів судом проведено заочний розгляд справи. Заслухавши представника Позивачів, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню з наступних підстав. 12.09.2007 року Позивачі звернулись до Третейського суду при асоціації «Правового центру підприємництва». В справі № 17-09/07-230 ухвалено рішення від 19.09.2007 року про визнання дійсним договору міни, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За умовами Договору міни укладеного в письмовій формі Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали у власність [PERSON] 4/5 часток житлового будинку під [ADDRESS] , а [PERSON] передала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власність по частці кожному житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельну ділянку в спільну сумісну власність, що розташована по [ADDRESS] , площею 0,0484 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Таким чином, третейським судом вирішено питання про право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як єдиних власників будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , площею 0,0484 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстроване КП «ВООБТІ» 23.10.2007 року, про що внесені відповідні записи в реєстрову книгу №176 за реєстровим №12395. Однак в реєстрації права власності на земельну діолянку за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] державним реєстратором відмовлено в звязку з тим що право власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , площею 0,0484 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0046, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, належить [PERSON] на підставі державного акту на земельну ділянку ЯД № 388936, виданого Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів 29.08.2007 року. Оригінал вищевказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку знаходиться у матеріалах справи №17-09/07-230 Третейського суду при Асоціації «Правовий центр підприємництва» . Оскільки в позасудовому порядку Позивачі не мають змоги зареєструвати право власності на земельну ділянку, тому вони звернулися до суду про визнання права власності на земельну ділянку в рівних частках за кожним із співвласників. .\~ Відповідно до положень статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, в разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Частиною третьою статті 457 ЦПК України визначено, що при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу. Згідно з частиною другою статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі. Жодних прав та обов`язків інших осіб не було порушено під час винесення рішення Третейським судом, Рішення Третейського суду від 19.09.2007 року не скасовано та є дійсним. Положення статті 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.\~\~ Так, у редакції від 27.04.2007 року частини першої статті 120 ЗК України\~(часу внесення змін до статті 120 ЗК України)\~передбачалось, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Разом з тим, для правильного вирішення спору необхідно проаналізувати статтю 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у повному обсязі та взаємозв`язку її окремих частин. З 01.01.2004 року набув чинності\~ЦК України\~в редакції Закону України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі Закон № 435-IV), норми\~\~\~\~статті 377 якого в чинній редакції передбачають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом із тим при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Враховуючи цей принцип, належить зробити висновок про те, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27.04.2007 р. N997-V (997-16) і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування ) Отже, є всі підстави для визнання за позивачами права власності на земельну ділянку, оскільки\~стаття 120 ЗК України\~на час укладення договору міни та винесення Рішення Третейським судом (19.09.2007 року), передбачає безумовний перехід до особи, яка набула право власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, права власності на цю земельну ділянку або її частину. Відповідно до викладеного правового висновку Верховного Суду в постанові по справі №364/515/19 від 26.12.2019, з аналізу ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України випливає існування принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. За змістом ч. 2 ст. 373\~Цивільного кодексу України\~право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно із статтею 125\~Земельного кодексу України\~(в редакції, чинній до 05.03.2009р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За положеннями статті 152\~Земельного кодексу України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Положеннями частин першої та другої статті 152\~Земельного кодексу України\~передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158\~Земельного кодексу України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 90\~Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153\~Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Оскільки позивачі є власниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки, на якій він розташований, на підставі Рішення Третейського суду, то право власності [PERSON] на земельну ділянку було припинено відповідно до\~статті 120 ЗК України\~та\~статті 377 ЦК України\~внаслідок набуття позивачами права власності по частці кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, тобто згідно з цими правовими нормами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули по частці кожний право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне їм домоволодіння. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України. Позивачі просили судові витрати залишити за ними.

Outcome: approved