Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому у зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просить стягнути з відповідача на свою користь: пеню - 33 747,32 гривень, інфляційні втрати - 19 584,26 гривні, три відсотки річних - 2 608,90 гривень та судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що 28.08.2021 близько 03.31 години [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , на автошляху М-09 Львів - Тернопіль - Рава-Руська, 142 км.+300 м., у смт. Куликів, рухаючись по головній дорозі в крайній правій смузі не врахував дорожньої обстановки, а саме вологого покриття дороги, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині та виїхавши на смугу зустрічного руху скоїв зіткнення з належним позивачці [PERSON] автомобілем «Mazda 3», р.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Внаслідок зіткнення, належний позиваці автомобіль «Mazda 3», р.н. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. 17.09.2021 постановою Личаківського районного суду м. Львова [PERSON] визнано винним у ДПТ та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили. Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] згідно полісу АР 1068290 була застрахована у ТДВ Страхова компанія «КРЕДО». 06.02.2023 Личаківським районним судом м. Львова, ухвалено рішення у справі №463/3574/22 яким, з поміж іншого, вирішено стягнути з ТДВ СК «КРЕДО» на користь позивачки страхове відшкодування у сумі 74 275,89 гривень. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.04.2023 рішення було змінено та з ТДВ СК «КРЕДО» на користь позивачки стягнуто грошові кошти у сумі 62 730,56 гривень. Рішеннями першої та апеляційної інстанції було встановлено, що позивачкою заяву про виплату страхового відшкодування було подано до страхової компанії 31.08.2023. На виконання зазначених судових рішень, 20.04.2023 ТДВ СК «КРЕДО» виплатило позивачці страхове відшкодування у сумі 62 730,56 гривень шляхом безготівкового перерахування коштів на її рахунок. На виконання вимог ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування повинно було бути виплачене не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Проте, оскільки, виплата належного позивачці страхового відшкодування була здійснена лише 20.04.2023, остання має право на отримання пені за період з 30.11.2021 по 19.04.2023 у сумі 33 747, 32 гривень, інфляційні втрати - 19 584,26 гривні та 3% річних - 2 608,90 гривень, які остання просить стягнути з відповідача га свою користь, а також судові витрати, понесені з розглядом справи. Ухвалою суду від 03.05.2023 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 15.05.2023 задоволено клопотання представника позивачки - адвоката Мотрука М.Ю. про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку. 22.05.2023 на електронну адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив розгляд справи проводити без їх участі та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вимоги є незаконними та необґрунтованими, оскільки не можуть бути відшкодовані страховою компанією на підставі норм чинного законодавства України. Відзив обґрунтовано тим, що на підставі Полісу №АР/1068290 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачка звернулася до ТДВ СК «Кредо» із заявою на виплату страхового відшкодування, у зв`язку із пошкодженням у ДТП належного їй на праві власності автомобілю. 06.09.2021 представником страхової компанії в присутності позивачки було оглянуто автомобіль «Mazda 3», р.н. [NUMBER] . В подальшому відповідачем був замовлений звіт №1324-21 про оцінку вартості збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 09.09.2021. [PERSON] подала позов до [PERSON] , ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» про стягнення виплаченого страхового відшкодування і рішенням Личаківського районного суд м. Львова від 06.02.2023р по справі №463/3574/22 задоволено, стягнуто з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь позивачки суму страхового відшкодування 74 275,89 грн. та 2 342,40 грн. судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням 20.02.2023 ТДВ СК «Кредо» було направлено апеляційну скаргу на адресу Львівського апеляційного суду, постановою якого від 10.03.2023 у справі №463/3574/22 апеляційну скаргу ТДВ СК «КРЕДО» було задоволено стягнуто з ТДВ СК «КРЕДО» на корить [PERSON] 62 730,56 грн. страхового відшкодування та 2 040,57 грн. понесених судових витрат. 20.04.2023 страховим актом 2030047-1 було визнано настання цивільно-правової відповідальності водія Забезпеченого ТЗ за спричинення пошкоджень частин та деталей автомобіля «Mazda 3», р.н. [NUMBER] , страховим випадком та призначено страхове відшкодування у розмірі 62 730,56 грн. Відносно строку, в межах якого можливе стягнення неустойки (пені, штрафу) Верховний суд України висловлювався ще 18.05.2016 р. у справі № 6-474цс16: «Отже аналіз норм етапі 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі №6-1138цс15. Позивачка у позовній заяві посилається на прикінцеві положення і про зупинення строку давності у п.12 і в даному випадку доречним буде затасувати аналогія закону. Аналогія закону є застосування до не врегульованим конкретної нормою правовідносин норми закону, яка регламентує подібні відносини. Необхідність застосування даного прийому обумовлена тим, що рішення по будь-якій справі обов`язково має мати правову підставу. Тому в разі відсутності норми, прямо передбачає спірний випадок, потрібно відшукати норму, регулюючу максимально подібні зі спірним відносини. У зв`язку з чим Позивач чомусь не бере до уваги пункт 15 що також стосується запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19 і звільняється від обов`язків сплатити неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Та пункту 18 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення виконання зобов`язання за договором, то останній звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2024 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків між суб`єктами, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін. До того ж, наявність таких обставин, як коронавірусна хвороба СОVID-19 та подальші її штампи і воєнне положення, не завадили Позивачці подати позов до Личаківського районного суд м. Львова про стягнення страхового відшкодування (справі №9463/3574/22), тож аргументи про подовження строку позовної давності є не доречними. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №210-74/0/4-13 від 16 січня 2013 р.). Така ж думка вже до цього була викладена у в п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до ст.992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. А відповідно п. 36. 5. ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Тож Законом передбачено лише нарахування пені, таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Крім того, попри подібність правової природи п.3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Важливо розмежовувати договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та договір особистого страхування, характерними ознаками якого є те що розмір страхової виплати не залежить від збитків, завданих страховим випадком, він визначається безпосередньо під час укладення договору страхування й дорівнює страховій сумі. Що є протилежним природі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки розмір страхової виплати залежить від завданих збитків. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Таким чином ТДВ СК «КРЕДО» не визнає вимогу про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. 27.05.2023 на електронну адресу суду представником позивачки, адвокатом Мотруком М.Ю., який діє на підставі Ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1203354 від 08.05.2023, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 24.04.2023 та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1574 від 18.11.2009, подано відповідь на відзив, у якому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що згідно відзиву, по-перше, сторона відповідача погоджується з тим, що, у відповідності до п. 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня В цей же час, представник відповідача зазначає, що, у відповідності до ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій (до яких відноситься і пеня) за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Однак, посилання представника відповідача на норму ГК України є безпідставним, оскільки дія норм ГК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між [PERSON] , як потерпілою від ДТП, та відповідачем, як страховиком, що був зобов`язаний цю шкоду відшкодувати. Це випливає з того, що [PERSON] тут, у відповідності до встановлених нормами ГК України критеріїв, зокрема і критеріїв визначених статтями 1-3, не відноситься до кола осіб на яких поширюється дія цього кодексу. Таким чином, нарахування пені у цьому спорі здійснюється виключно на підставі п. 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і без врахування положень статті 232 ГК України. По-друге, представник відповідача відзначає, що до вимог про стягнення пені застосовується спеціальна позовна давності, яка відповідно до пункту 1 частини першої статті 258 ЦК України становить 1 рік, однак, згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, оскільки на момент звернення [PERSON] до суду карантин ще тривав, передбачені ч. 1 ст.258 ЦК України строки ще не збігли, відповідно, [PERSON] звернулася до суду у межах строків позовної давності. Що ж стосується правових позицій Верховного Суду України, на які покликається представник відповідача, то такі не враховують і не могли враховувати вимог пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки станом на 2016 рік цього пункту просто не існувало. По-третє, посилання представника відповідача на те, що правовідносини, які є предметом розгляду цієї справи не врегульовані чинним законодавством, а тому до них, по аналогії закону, необхідно застосувати пункти 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є безпідставним, оскільки у даній справі немає жодних підстав стверджувати про неврегульованість цивільних правовідносин та про необхідність їх врегулювання з застосуванням аналогії Закону. Питання стягнення пені у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування чітко і однозначно врегульовано п. 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Цим положенням зафіксовано, що пеня нараховується саме за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування. При цьому, законодавець цілком свідомо не передбачив якихсь обмежень строку нарахування пені для того щоб показати, що кожен день порушення законного права потерпілої особи на отримання страхового відшкодування буде коштувати страховику грошей. Разом з тим, законодавцем залишено боржнику і спосіб обмежити нарахування для себе штрафних санкцій шляхом застосування передбаченого ст.258 ЦК України інституту позовної давності. Тобто межа нарахування штрафних санкцій Законом також визначена. По-четверте, представник позивача, просячи суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] безпідставно покликається на дію форс-мажорних обставин, оскільки наявність форс-мажорних обставин не звільняє страхові компанії від виплати відшкодування допоки не буде встановлено, що між Форс-мажором та невиконанням зобов`язання страховика є причинно-наслідковий зв`язок. Стороною відповідача не наведено жодних обставин та не надано жодних доказів того, що причиною несвоєчасної виплати [PERSON] страхового відшкодування є саме форс-мажорні обставини. По-п`яте, [PERSON] хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між відповідачем та винною у ДТП особою, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, правовідношення, в якому страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в разі настання страхового випадку, є грошовим зобов`язанням, на суму якого в разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування, зокрема, пеня, 3 % річних та інфляційні втрати. Позивачка в судове засідання не з`явилася. 13.09.2023 її представником подано клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підтримав та просив задовольнити його. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві просив розгляд справи проводити без їх участі. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі зазначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику «страхованій або іншій третій особі. Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі - ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ») обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно із ст.5 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяне здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст.6 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правові відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого. Статтею 22, 36.2 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ», передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених, у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у раз -я ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. При цьому, згідно зі ст. 36.5. ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ», за кожен день прострочення виплат страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Судом встановлено та доведено матеріалам справи, що постановою Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2021 року (справа № 463/9929/21) [PERSON] було визнано винним у ДТП, а відтак у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно вказаної постанови 28 серпня 2021 року, близько 03 год. 31 хв., [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , на автошляху М-09 Львів - Тернопіль - Рава-Руська, 142 км.+300 м., у смт. Куликів, рухаючись по головній дорозі в крайній правій смузі не врахував дорожньої обстановки, а саме вологого покриття дороги, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині та виїхавши на смугу зустрічного руху скоїв зіткнення з належним мені, [PERSON] , автомобілем «Mazda 3, р.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Внаслідок зіткнення належний мені автомобіль «Mazda 3», р.н. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2023 року (справа № 463/3574/22) задоволено позовні вимоги [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО», [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини останнього 28 серпня 2021 року, близько 03 год. 31 хв. на автошляху М-09 Львів - Тернопіль - Рава-Руська, 142 км.+300 м., у смт. Куликів. Вказаним рішенням з ТДВ «СК «КРЕДО», серед іншого, на користь позивачки [PERSON] стягнуто грошові кошти у сумі 74 275,89 гривень страхового відшкодування та 2 342,40 гривень - судових витрат. Постановою Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року була задоволена апеляційна скарга ТДВ «СК «КРЕДО», рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2023 року (справа № 463/3574/22) - змінено. З ТДВ «СК «КРЕДО», серед іншого, на користь позивачки стягнуто грошові кошти у сумі 62 730,56 гривень страхового відшкодування та 2 040,57 гривень - судових витрат. Постанова набрала законної сили 10.04.2023, а відтак підлягала виконанню. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 31.08.2021 [PERSON] звернулася до ТДВ «СК «КРЕДО» з заявою про виплату страхового відшкодування та обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну [PERSON] у сумі що складає 62 730, 56, гривень. Сторонами визнано, що фактично ТДВ «СК «КРЕДО» сплатила страхове відшкодування у сумі 62 730, 56, гривень на користь [PERSON] лише 20.04.2023 шляхом безготівкового перерахування коштів на її рахунок. Крім того, вказані обставини підтверджено Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 24.04.2023. (а.с.27) Оскільки виплата належного позивачці страхового відшкодування була здійснена лише 20.04.2023, позивачка вважає, що має право на отримання грошових коштів, передбачених законодавством за порушення відповідачем обов`язку на належне та вчасне виконання свого зобов`язання щодо сплати страхового відшкодування. Так, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь за період з 30.11.2021 по 19.04.2023: пеню - 33 747,32 гривень, інфляційні втрати - 19 584,26 гривні, три відсотки річних - 2 608,90 гривень, про що надала відповідний розрахунок. З вказаним розрахунком відповідач не погоджується. Ознайомившись з розрахунком, наданим позивачкою та запереченнями, наданими представником Страховика, суд приходить до висновку, що поданий розрахунок є належним та обґрунтованим, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписистатті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, ч.2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поняття шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого,статтею 28 Закону № 1961-IV- це шкода, пов`язана, у тому числі, з пошкодженням чи знищенням транспортного засобу. При цьому, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Відповідно до ч.1,2 ст.509 ЦК України,зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування», страховий випадок це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про страхування», Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Відповідно до ст. 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Проаналізувавши норми статей 524, 533, 535, 625 ЦК України можна дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті) тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. Тобто, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склались між сторонами у справі, є грошових зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.1 ст.625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Враховуючи приписи ст.625 ЦК України, зазначена сума боргу повинна бути сплачена з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних з простроченої суми. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №758/5545/16-ц, постанові Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі №607/7657/16- ц, постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №200/4309/14-ц, постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №761/6406/16-ц, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №569/13962/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2020 у справі №910/14293/19. Щодо посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 про те, що військова агресія Росії є форс мажорною обставиною щодо правовідносин між цими сторонами та за цих обставин та звільняє ТДК «СК «КРЕДО» від цивільно-правової відповідальності суд приходить до висновку, що такі твердження не підлягають до застосування з огляду на наступне. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин встановлюється регламентом засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин, який затверджено рішенням президії ТПП України від 18.12.2014 за № 44(5). Відповідно до регламенту, форс-мажорні обставини засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб щодо кожного окремого договору, зобов`язання, контракту, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. В супереч наведеному порядку, представником відповідача не надано належних доказів впливу на ТДВ «СК «КРЕДО» форс-мажорних обставин, які унеможливили вчасного виконання ним свого обов`язку перед позивачкою. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом, суд приходить до наступного висновку. Питання стягнення пені у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування врегульовано п. 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким зафіксовано, що пеня нараховується саме за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування. При цьому, законодавець цілком свідомо не передбачив якихсь обмежень строку нарахування пені для того щоб показати, що кожен день порушення законного права потерпілої особи на отримання страхового відшкодування буде коштувати страховику грошей. Разом з тим, законодавцем залишено боржнику і спосіб обмежити нарахування для себе штрафних санкцій шляхом застосування передбаченого ст.258 ЦК України інституту позовної давності. Тобто межа нарахування штрафних санкцій Законом також визначена Те, що пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки встановлені ст.258 ЦК України продовжені, ніяк не свідчення того, що правовідносини не є врегульованими Законами. Таким чином, відсутні будь-які підстави застосовувати до даного спору на підставі аналогії закону положення пунктів 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, як про те зазначає представник відповідача. Навпаки, згідно пп. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-22», з 12 березня 2020 року в Україні було введено карантин, який згодом було продовжено до 30 квітня 2023 року. Відповідно до положень ст.257, ч. 2 ст. 258 ЦК України, пп. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строк позовної давності в один рік, який застосовується до вимоги про стягнення пені та строк позовної давності у три роки, який застосовується до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в даному випадку продовжується на строк дії карантину, що був встановлений з 12 березня 2020 року та діяв до 30 квітня 2023 року, а тому задоволенню підлягають позовні вимоги за весь період вказаний у розрахунках. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у сумі 1 073,60 гривні.

Outcome: approved