Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

05.12.2022 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.08.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNU0G108441520, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 41\~944.00 Доларів США на термін до 28.08.2037 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач зобов`язання за договором не виконав, своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору не повернув. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав. У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором та на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відповідач за період з 21.11.2019 року по 11.11.2022 року має заборгованість у розмірі 2880,98 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми, яку позивач просить стягнути разом із судовими витратами. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2023 року вищезазначену цивільну справу було передано для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська. \~ \~ \~ \~Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2023 року, справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді від 30.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 23.06.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що як зазначає позивач, між сторонами було укладено кредитний договір № DNU0G108441520 від 28.08.2007 нібито на суму 41 944,00 Доларів США, вказує, що даний договір підписувався між сторонами, однак ніколи не виконувався, а саме відповідач ніколи не отримувала від позивача будь які грошові кошти за даним кредитним договором № DNU0G108441520. Відповідно до положення п.7.1 кредитним договором № DNU0G108441520 передбачено, що позивач зобов`язаний надати відповідачу готівкою через касу 31 360 доларів США, а також 10 584,00 доларів США. В позовній заяві позивач зазначає, що нібито він зобов`язаний надати 41 944,00 доларів США, однак жодним чином не зазначає коли та як він надав дану суму відповідачу, та не посилається на будь який доказ цього. Тобто, первинним предметом доказування є саме «фактичне надання грошових коштів відповідачу» в конкретних розмірах. Позивач до своєї позовної заяви додає такий документ - Ордер розпорядження №1 про надання кредиту від 28.08.2007 року, який нібито повинен підтвердити факт видачі відповідачу якихось грошових коштів. Однак, цей Ордер розпорядження №1 про надання кредиту від 28.08.2007 року є неналежним, недостовірним та недопустимим доказом в підтвердження отримання відповідачем будь яких коштів, так як він не відноситься до касових або будь яких інших документів. Зазначає, що відповідно до Інструкції про касові операції в банках України затвердженої Постановою Правління Національного банку України від І4.08.2003 № 337, (яка діяла на той час) - Розділ ІІІ. Касові операції банків з клієнтами, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10). грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Отже, Ордер розпорядження №1 про надання кредиту від 28.08.2007 року не є належних та допустимим доказом на підтвердження даних обставин, і взагалі не передбачений нормативними актами. Окрім цього, зазначений Ордер розпорядження №1 про надання кредиту від 28.08.2007 року суперечить за своїм змістом тим обставинам, про які зазначає позивач, зокрема в розмірі наданих коштів та їх валюті. В Ордері розпорядження №1 про надання кредиту від 28.08.2007 зазначено суму 31 360,00, а валюта зазначена «СУМА, ГРН», що повністю суперечить змісту позовної заяви та позовним вимогам. Окрім цього, позивач подав до суду якусь виписку з 27.08.2007 року по 14.11.2022 року, яка також не може відповідати реальним обставинам, має ознаки явно самочинного формування, спірний кредитний договір був підписаний 28.08.2007 року, а довідка сформована з 27.08.2007 року. Всі ці неточності суперечності є слідством створення неправдивих документів, які не існували в дійсності, а створювалися лише для пред`явлення даного безпідставного позову. З огляду на викладене необхідно зазначити, що надані позивачем зазначенні документи за кредитним договором не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, зокрема через те, що в ньому не наводиться методика розрахунку, не зазначено формулу розрахунку процентів, пені та штрафних санкцій. Представник відповідача зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення, господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5,6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Дана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц, в якій зазначено: «Оцінивши надані позивачем докази за свої внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли висновку, що копія Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року та виконаний банком розрахунок заборгованості не є належними доказами, які б доводили обґрунтованість вимог позивача. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача; заперечень законного представника відповідача щодо підписання Генеральної угоди відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Враховуючи зазначене, позивач взагалі не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не кажучи про їх належність та допустимість. А ті документи, які зазначенні вище, суперечать навіть змісту позовних вимог, і мають явні ознаки фіктивності. Позивач розраховує ввести суд в оману, подаючи документи, не передбаченні чинним законодавство як доказ банківських та фінансових операцій. Враховуючи викладене представник відповідача вважає, що за результатом розгляду справи повно, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд повинен відмовити позивачу у задоволені його позову. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28 серпня 2007 року між ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено Кредитний договір №DNU0G108441520, відповідно до умов якого остання отримала у кредит 41\~944.00 доларів США на строк до 28 серпня 2037 року із сплатою визначених договором процентів за користування кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем разом із позовною заявою, сума заборгованості за тілом кредиту становить 32\~276,15 доларів США. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] за період з 21.11.2019 року по 11.11.2022 року наявна заборгованість в розмірі 2\~880.98 Доларів США, що є 3% річних від простроченої суми. З такими твердженнями суд погодитись не може, з огляду на наступне. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором. Судом встановлено, у зв`язку з простроченням повернення позичених коштів за кредитним договором у боржника виникла заборгованість перед кредитором. За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України). Тлумачення вказаних\~норм,\~з урахуванням\~принципу розумності\~свідчить,\~що:\~натуральним зобов`язання\~(obligatio\~naturalis)\~є зобов`язання,\~вимога в\~якому не\~може бути\~захищена в\~судовому (примусовому)\~порядку,\~оскільки боржник\~заявив про\~застосування позовної\~давності і\~яка застосована\~судом,\~але добровільне\~виконання якої\~не є\~безпідставно набутим\~майном;\~задавненим зобов`язанням\~є зобов`язання,\~в якому\~стосовно задавненої\~вимоги спливла\~позовна давність,\~кредитор не\~пред`являє\~в судовому\~порядку позову\~про захист\~задавненої вимоги\~і боржник\~відповідно не\~заявив про\~застосування до\~неї позовної\~давності;\~законодавець в\~пункті 4\~частини першої\~статті 602\~ЦК України\~передбачає заборону\~для зарахування\~зустрічних вимог\~у разі\~спливу позовної\~давності в\~задавненому зобов`язанні\~для охорони\~інтересів боржника.\~Сплив позовної\~давності при\~пред`явленій\~позовній вимозі\~кредитором в\~судовому порядку\~про стягнення\~боргу,\~за яким\~сплинула позовна\~даність,\~дозволяє боржнику\~заявити про\~застосування позовної\~давності.\~Зарахування,\~яке є\~по своїй\~суті замінником\~належного виконання\~зобов`язання,\~не має\~створювати механізм\~обходу заборони\~передбаченої в\~пункті 4\~частини першої\~статті 602\~ЦК України.\~Така заборона\~стосується випадку,\~коли кредитор\~ініціює зарахування\~за задавненою\~вимогою.\~У такому\~разі кредитор\~за допомогою\~зарахування може\~обійти охорону,\~що надається\~боржнику при\~спливі позовної\~давності,\~і досягнути\~результату,\~який недоступний\~кредитору в\~межах пред`явленої\~позовної вимоги\~кредитором в\~судовому порядку\~про стягнення\~боргу,\~за яким\~сплинула позовна\~даність,\~і яка\~дозволяє боржнику\~заявити про\~застосування позовної\~давності;\~очевидно,\~що аналогічний\~підхід для\~охорони інтересів\~боржника при\~задавненому зобов`язанні\~має бути\~й стосовно\~3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~нарахованих на\~задавнену вимогу\~в задавненому\~зобов`язанні.\~Пред`явлення\~кредитором,\~при існуванні\~задавненої вимоги,\~тільки позову\~про стягнення\~3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~без позовної\~вимоги про\~стягнення задавненої\~вимоги,\~на яку\~нараховуються 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~дозволяє кредитору\~обійти охорону,\~що надається\~боржнику при\~спливі позовної\~давності,\~і досягнути\~результату,\~який недоступний\~кредитору при\~пред`явленні\~позовної вимоги\~про стягнення\~задавненої вимоги,\~і яка\~забезпечує можливість\~боржнику заявити\~про застосування\~до неї\~позовної давності.\~Тобто складається\~доволі нерозумна\~ситуація:\~зі спливом\~позовної давності\~і неможливістю\~захисту задавненої\~вимоги кредитор\~зберігає можливість\~постійно подавати\~вимоги про\~стягнення 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~нарахованих на\~задавнену вимогу,\~що означає\~по суті\~виконання задавненої\~вимоги і\~без можливості\~боржнику заявити\~про застосування\~позовної давності\~до задавненої\~вимоги;\~приватне право\~не може\~допускати ситуацію\~за якої\~кредитор,\~при існуванні\~задавненої вимоги,\~пред`являє\~тільки позов\~про стягнення\~3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~без позовної\~вимоги про\~стягнення задавненої\~вимоги,\~на яку\~нараховуються 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат.\~Оскільки це\~позбавляє боржника\~можливості заявити\~про застосування\~до задавненої\~вимоги позовну\~давність,\~а кредитору\~надає можливість\~обійти застосування\~до задавненої\~вимоги позовної\~давності.\~Тому кредитор,\~для охорони\~інтересів боржника,\~може пред`явити\~позов про\~стягнення 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~які нараховані\~на задавнену\~вимогу,\~тільки разом\~з пред`явленням\~позову про\~стягнення задавненої\~вимоги.\~Такої правової\~позиції дійшов\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~в постанові\~від 23.11.2022\~року у\~справі № 285/3536/20; провадження № 61-261св22. В даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з [PERSON] 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 21 листопада 2019 року по 11 листопада 2022 року. Вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до [PERSON] до суду не пред`явлено. Суд звертає увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України з урахуванням того, що суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed