Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

У червні 2023 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним а визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на нерухоме майно. Вона прийняла спадщину у вигляді 1/2 частки двох садових будинків з господарськими будівлями, 1/2 частки земельної ділянки, 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Проте, у власності чоловіка перебувала також 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Постановою від 03.02.2022 року приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Проботюк Ю.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/2 частину № 44 по [ADDRESS] , з підстав недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомості від 26.09.1997 року, укладеного між продавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] , згідно якого продавці продали, а покупці придбали квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований Кременчуцькою товарно-сировинною біржою, реєстраційний номер 15-Н від 26.09.1997 року. Інші спадкоємці після померлого [PERSON] , які б подали заяву про прийняття спадщини після його смерті, відсутні. Ухвалою судді від 14.06.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження, витребувано докази. Ухвалою судді 10.07.2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] надали суду заяву про слухання справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Коробов Д.В. про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив суд слухати справу без його участі та ухвалити рішення, ураховуючи норми діючого законодавства. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не прибули, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, письмово про причини неявки суд не повідомляли, відзив на на позов суду не направили. Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Проботюк Ю.М. у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, на адресу суду направила клопотання про розгляд справи без її участі, пояснень на позов суду не направила. Суд, дослідивши матеріали справи, установив такі фактичні обставини справи: [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 169 (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Проботюк Ю.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ; була заведена спадкова справа № 25/2021. Позивач прийняла спадщину у вигляді 1/2 частки двох садових будинків з господарськими будівлями, 1/2 частки земельної ділянки, 3/4 частки квартири [ADDRESS] , про що їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер № 43, 45, 46 (а.с. 13, 14, 15). Проте, у власності чоловіка перебувала також 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Постановою від 03.02.2022 року (а.с. 17) приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Проботюк Ю.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , з підстав недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомості від 26.09.1997 року (а.с. 16), укладеного між продавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] . Згідно вказаного договору продавці продали, а покупці придбали квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу нерухомості зареєстрований Кременчуцькою товарно-сировинною біржою, реєстраційний номер 15-Н від 26.09.1997 року. Вказаний договір обома сторонами виконаний в повному обсязі. Покупці виплатили продавцям повну суму грошових коштів за квартиру в сумі 7 833,00 гривень, продавці добровільно виселилися із зазначеної квартири і ніколи не пред`являли до покупців ніяких претензій. Після укладення вищевказаного Договору [PERSON] та [PERSON] звернулася до Комунального підприємства «Кременчуцького міжміського бюро технічної інвентаризації», де 30.09.1997 року була проведена державна реєстрація вказаного договору, згідно якого було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 16 зворот). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Договір купівлі-продажу був вчинений у 26.09.1997 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював відносини купівлі-продажу майна. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 року за № 20/5, підставою для державної реєстрації, що посвідчує виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, та підтвердженням такого права (правовстановлюючим документом), є в тому числі договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Згідно з ст. 1, 2, 15 Закону України «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991 року, чинним на момент укладення вказаного договору, - товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних із ним торгівельних операцій. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. Угоди зареєстровані на біржі не потребують нотаріального засвідчення. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). За положеннями ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, оскільки договором купівлі-продажу за реєстраційним номером № 15-Н від 26.09.1997 року, укладеним на Українській товарній біржі (Кременчуцькій товарно-сировинній біржі), з дотриманням усіх норм чинного законодавства, які діяли на момент здійснення даної угоди та відповідали нормам Закону України «Про товарну біржу», в редакції станом на 01.07.1999 року, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, виконали ці умови, та по сьогоднішній день у сторін заперечень стосовно наслідків його укладення не виникло, що дає підстави для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, щодо можливості визнання зазначеного договору купівлі-продажу дійсним. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно довідки Комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області» № 61/849 від 01.03.2023 року (а.с. 18) власниками квартири [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] (1/1 частка на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Кременчуцькою товарно-сировинною біржею за р. № 15-Н від 26.09.1997 року (а.с. 16). Таким чином, за свого життя [PERSON] на законних підставах набув право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , за тими вимогами чинного законодавства, які існували на день укладання вищевказаного договору, а оскільки позивач позбавлена можливості в установленому законом порядку отримати Свідоцтво про право на спадщину, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності у порядку спадкування на 1/2 частину квартири. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Спадкове право охоплює норми, що регулюють відносини, пов`язані з переходом прав і обов`язків від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, однією з підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно та земельні ділянки є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Надані позивачем письмові докази є належними та достатніми для висновку про те, що позовні вимоги є правомірними і підлягають задоволенню. Позивач не наполягала на стягненні судових витрат.

Outcome: approved