Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

04 липня 2023 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Підволочиської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, а саме: визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки право власності спадкодавця на будинок не підтверджено. Ухвалою суду від 10 серпня 2023 року до участі у справі залучено [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Сторони подали заяви про розгляд справи без їхньої участі, позивачка позов підтримала, відповідач позовні вимоги визнав повністю, третя особа позов визнала. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . За життя [PERSON] склала заповіт, згідно з яким належну їй земельну ділянку площею 3,96 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Турівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, заповіла [PERSON] . Відповідно до інформації, наданої приватним нотаріусом Коломійчуком О.І., 21.07.2014 була заведена спадкова справа під №101/2014 після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Згідно заяви [PERSON] йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану у заповіті земельну ділянку. 21 червня 2023 року до нотаріальної контори звернулася [PERSON] з приводу спадкування за законом житлового будинку [ADDRESS] . Нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів на будинок та реєстрації права власності. На обґрунтування своїх вимог позивачем надано копію рішення виконавчого комітету Турівської сільської ради №5 від 17 лютого 2001 року, згідно з яким факт права власності на житловий будинок [ADDRESS] встановлено за [PERSON] . Згідно інформації БТІ Підволочиського району право власності на вказаний будинок за [PERSON] не зареєстровано. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відносини спадкування регулюються правилами книги шостої ЦК України. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтями 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: - склад спадщини; - коло спадкоємців; - матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Зазначена правова позиція визначена в Постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року, справа N 671/22/19. Незалежно від часу прийняття спадщини вона (спадщина) належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ч. 4 ст.334 ЦК України, ч. 2 ст.3, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину, як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно, як на об`єкт нерухомого майна. У Постанові від 04.07.2018 року, у справі N 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Виходячи з положень Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України поняттями "родичі", "родинні стосунки" охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням. Що стосується документів, які підтверджують родинні стосунки, то слід зазначити, що законодавство України не встановлює їх вичерпного переліку. Перелік документів, які необхідні для того, щоб установити родинні стосунки осіб, визначається в кожному випадку окремо, в залежності від ступеня їх споріднення. Такими документами відповідно до Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану» можуть бути: паспорт, свідоцтва про шлюб, про народження, про розірвання шлюбу, про встановлення батьківства, переміну прізвища, імені. У разі відсутності документів про підтвердження родинних стосунків їх підтвердження здійснюється в судовому порядку. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Вс від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Ані позовна заява, ані матеріали справи не містять інформації щодо підтвердження родинних стосунків спадкоємця зі спадкодавцем. Зазначення в довідці нотаріуса, що [PERSON] є донькою [PERSON] , не є належним та допустимим доказом споріднення між позивачкою та померлою особою. Суд позбавлений можливості наголосити позивачці на необхідність подання документів, оскільки позивачка та її представник в жодне засідання (підготовчі та судове) не зв`являлися. У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17). Враховуючи викладене, а також те, що позивачка не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що вона є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed