Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У січні 2020 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що у 2005 році її батько - [PERSON] уклав Договір про пайову участь інвестування у будівництво житла. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 02 червня 2009 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . За життя, [PERSON] визначив [PERSON] спадкоємцем за заповітом на вищевказану квартиру. [INFO] [PERSON] помер, проте розпоряджатися та користуватися своїм спадковим майном позивач не може, оскільки відповідачем створюються перешкоди. За життя [PERSON] фактично постійно проживав і працював в місті Черкаси, а квартира в Броварах перебувала порожньою. Щоб квартира не пустувала, та з метою сплати комунальних послуг, вирішено здати квартиру в оренду. Таким орендарем виявилася [PERSON] . Відповідач, яка має у власності окремий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому була зареєстрована до 2011 року, попросила зареєструвати своє місце проживання оскільки їй необхідно було пройти лікування дитини. Отримавши згоду покійного [PERSON] , відповідачка знялася з місця реєстрації за місцем розташування свого домоволодіння, та у січні 2012 року була зареєстрована в квартирі. Після смерті [PERSON] , відповідач почала створювати позивачу перешкоди у користування квартирою, не допускає в квартиру, тобто створює перешкоди власнику щодо користування своїм майном, відмовляється звільнити житлове приміщення або укласти Договір оренди цього житлового приміщення, позивач не може у повній мірі користуватися житловим приміщенням. Враховуючи викладене, позивач просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням [PERSON] шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири [ADDRESS] , визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням даної квартири, виселити відповідача з житлового приміщенням вищевказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача на позивача понесені витрати на судовий збір. Заперечення відповідача 17 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] заперечує проти задоволення позову виходячи з такого. Відповідач має неповнолітню доньку, [PERSON] 2008 року народження, до якої [PERSON] ставився як до рідної доньки, займався її вихованням та забезпечував її всім необхідним. Відповідач, і її неповнолітня донька, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , з 2009 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували речі для сумісного проживання, приймали гостей за місцем сумісного проживання, разом їздили на відпочинок (кожного року). З 25 січня 2012 року позивач і її неповнолітня донька, [PERSON] , були зареєстровані у спірній квартирі. У 2016 році [PERSON] почав хворіти, відповідно до історії хвороби мав захворювання ДЕП з церебралістичним синдромом, астенічними порушеннями, а [INFO] - помер. Заяви про прийняття після нього спадщини подали: [PERSON] - дочка померлого, [PERSON] - особа, що проживала однією сім`єю зі спадкодавцем, (згідно статті 1264 Цивільного кодексу України - спадкоємець четвертої черги). Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області запропонувала [PERSON] звернутися до суду із заявою про зміну черговості спадкування. Станом на 15 березня 2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області розглядаються дві цивільні справи, а саме: справа за № 361/8556/19 про визнання заповіту недійсним та справа 361/4744/19 про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права на 1\\2 частину квартири. Всі викладені обставини у позовній заяві не відповідають дійсності та є непідтвердженими даними. Недостовірними даними є і те, що у власності Відповідача є житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником цього будинку була [PERSON] , це підтверджується довідкою Канівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області за № 149, від 11 березня 2020 року. Відповідач дійсно була зареєстрована за цією адресою, але ніколи не мала у власності вищевказаний будинок. Окрім того, відповідно до довідки за № 148 від 20 березня 2020 року Іванівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є непридатним для проживання. У Позивача спірна квартира є не єдиною її власністю, у власності Позивача є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку для неї придбав [PERSON] . Вважає, що відповідач разом зі своєю малолітньою донькою на законних підставах проживають у квартирі, де мають державну реєстрацію та не чинять перешкод у користуванні цією квартирою. Окрім того, виселення відповідача поставить під загрозу прийнятні умови для проживання неповнолітньої дитини, яка знаходиться виключно на її утриманні. Відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.? Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньової Т.В. від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 09 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Філіпова О.О. у судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Обставини справи, що встановлені судом 28 грудня 2005 року [PERSON] уклав договір про пайову участь у будівництві житла із ТОВ «Броварський заводобудівельний комбінат», відповідно до якого забудовник за рахунок залучених від пайовиків коштів будує і здає в експлуатацію багатоповерховий 360-ти квартирний житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно до акту передачі квартири у багатоповерховому житловому будинку в комплексі з об`єктами громадсько-побутового призначення за адресою: [ADDRESS] від 03 січня 2008 року, [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] за вищевказаною адресою. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . 08 листопада 2018 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу В.В. Колейчик, відповідно до якого [PERSON] призначив спадкоємцем свого майна, а саме квартири [ADDRESS] - [PERSON] . Вказаний заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі, про що свідчить витяг про реєстрацію. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть. 16 липня 2019 року державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартири під [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстроване в Спадковому реєстрі, про що свідчить витяг про реєстрацію. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Установлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до 29.11.2011 року, а з 25.01.2012 року її місце проживання зареєстроване у квартирі [ADDRESS] . У довідці виданій 18.09.2019 за №483 виконкомом Іванівської сільської ради Новоархангельського району, Кіровоградської області, зазначено про те, що згідно погосподарської книги№7 по Іванівській сільській раді Новоархангельського району, Кіровоградської області за 2011-2015 роки сім`я [PERSON] складалась з двох осіб: [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] . З копій сторінок по господарської книги за 2006-2010 роки встановлено, що головою домогосподарства по [ADDRESS] записана [PERSON] . Відповідно до довідки за № 148 від 20 березня 2020 року Канівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є непридатним для проживання. У довідці Канівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області за № 149, від 11 березня 2020 року зазначено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] дійсно було зареєстроване на ім`я покійної [PERSON] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2021 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Броварська міська нотаріальна контора Київської області, про встановлення факту, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] , з 25 червня 2009 року по 30 грудня 2018 року, та визнання за [PERSON] право на спадкування на частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , як спадкоємця першої черги за законом - відмовлено. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Броварська міська нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування 1/2 частки квартири у порядку спадкування за законом апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2021 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року залишено без змін. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача знає особисто із 2009 року, вона є сусідкою, квартири поруч. Чула про сумісний відпочинок [PERSON] та [PERSON] . Про оренду квартири ніколи не чула. [PERSON] називав [PERSON] дружиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач разом із донькою проживала разом із [PERSON] як сім`я, все робили разом. Позивача свідок не знає, особисто не бачила. [PERSON] помер на Новий рік. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для визнавання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №754/613/18-ц від 15.01.2020 року. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що після смерті батька стала власником квартири, проте не може нею користуватись, оскільки там проживає відповідачка, яка чинитись перешкоди у користуванні її майном, не допускає до квартири. Позивач пропонувала укласти договір оренди житла, проте відповідач відмовилась. Крім того, у відповідачки є житловий будинок, у якому вона була зареєстрована до того, як вселилась у спірну квартиру. Заперечуючи проти позову, відповідач вказала, що на її утриманні перебуває неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , спірна квартира є її єдиним житлом, матеріальний стан не дозволяє відповідачу орендувати квартиру, тому виселення призведе до того, що їм ніде буде жити, при цьому позивач має окрему квартиру у власності, де проживає з сім`єю. У судовому засіданні відповідач підтвердила, що дійсно не впускала позивачку до квартири та вважає, що спочатку необхідно вирішити спір у суді. Під час розгляду справи по суті необхідно оцінити баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування квартирою, в якій вона проживає близько 8 років до моменту подання позову. При розгляді даної справи встановлено, що відповідач 25.01.2012 вселилась до спірної квартири за згодою попереднього власника та проживала там за його згодою. [INFO] власник квартири помер, спадщину, після нього прийняла дочка [PERSON] , яка стала власником спірної квартири. Отже, відповідно до положень частини 1 статті 406 ЦПК України у зв`язку зі смертю власника спірної квартири 30.12.2018 року у відповідачки припинився сервітут на проживання у цій квартирі. До суду не надано належних доказів того, що відповідач проживала у спірній квартирі як член сім`ї власника квартири. Установлено, що відповідачка з 04.04.1996 року і до 29.11.2011 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до записів у погосподарській книзі за 2006-2010 роки головою домогосподарства записана [PERSON] . До суду не надано доказів того, що вказаний будинок на праві власності належить іншій особі. Не підтверджує факт перебування у власності вказаного будинку іншій особі й довідка Іванівської сільської ради №149, оскільки там вказано, що домоволодіння було зареєстроване на ім`я покійної [PERSON] , проте не зазначено дати смерті [PERSON] та в який період була така «реєстрація». Згідно довідки виконкому Іванівської сільської ради №148 будинок за адресою: [ADDRESS] , непридатний для проживання, проте не вказано на підставі чого зроблений такий висновок. Так, порядок визнання житлових будинків непридатними для проживання регулюється «Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189. Відповідно до п. 8 цього Положення Виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів розглядає подані комісією матеріали і приймає рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання. До суду не надано належних доказів того, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , визнаний у встановленому законом порядку непридатним для проживання. Відтак, що суду не надано належних доказів того, що відповідач не має можливості проживати у будинку в [ADDRESS] , де вона записана головою домогосподарства та проживала до вселення у спірну квартиру. Відповідно до матеріалів справи [PERSON] має на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у с. Іванівка, Новоархангельського району, Кіровоградської області, що підтверджено довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 88), доказів сплати або часткової сплати відповідачем за комунальні послуги у матеріалах справи немає. З огляду на викладене, інтерес позивача, як власника квартири, яка позбавлена можливості користуватись своєю власністю в повному обсязі, наприклад, отримувати дохід від здачі в оренду спірної квартири, превалює над інтересом відповідачки, яка проживала у спірній квартирі зі згоди попереднього власники та повинна була передбачати наслідки припинення сервітуту на проживання, крім того, має житло у вигляді житлового будинку у Кіровоградській області. Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано переконливих доказів неможливості проживання у вказаному житловому будинку. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позову в частині усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням [PERSON] шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири [ADDRESS] . Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою та виселення із вказаної квартири. Щодо судових витрат У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, беручи до уваги те, що позов підлягає задоволенню, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2 305, 20 грн.

Outcome: approved