Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти, з яких: 4500 доларів США сума позики, 775,23 доларів США 3 % річних; 6615,00 доларів США 3 % щомісячно за користування чужими коштами. В обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики. Згідно першого договору, 24.12.2015 відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США (три тисячі доларів США) та зобов`язувався їх повернути 01.07.2016. Згідно другого договору Відповідач отримав від Позивача 1500,00 доларів США (одну тисячу п`ятсот доларів США) та зобов`язався повернути їх до 01.03.2016. Факт отримання грошових коштів Відповідачем підтверджується власноруч написаними розписками. Незважаючи на досягнуту домовленість, [PERSON] по сьогоднішній день взяті на себе зобов`язання так і не виконав, грошові кошти не повернув, що порушує права Позивача та завдає збитків через неможливість повернути та розпоряджатись власними грошима. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням як найшвидше повернути борг та намагався вирішити конфлікт що виник. Проте, останній навпаки злісно та безвідповідально намагався уникнути виконання покладених на нього зобов`язань, постійно уникав Позивача та ухилився від сплати боргу, стверджував про відсутність будь-яких боргових зобов`язань перед Позивачем. Загальний розмір боргу за договорами, станом на дату звернення до суду з вказаним позовом, становить: 4500,00 доларів США (чотири тисячі п`ятсот доларів США) - сума позики, 775,23 доларів США (сімсот сімдесят п`ять доларів США 23 центи) - 3% річних; 6615,00 доларів США (шість тисяч шістсот п`ятнадцять доларів США) - 3 % щомісячно за користування чужими коштами, які позивач просив стягнути з відповідача на його користь. У поданому відзиві Відповідач первісні позовні вимоги не визнав та зазначив, що грошові кошти, які він позичив у [PERSON] повернув ще в 2016 році, однак не забрав оригінал розписок у позивача. Також вказав, що за розпискою на 1500 доларів США борг підлягав поверненю до 01.03.2016, а за розпискою від 24.12.2015 до 01.07.2016. Таким чином, за обома розписками закінчився строк позовної давності за зверненням до суду, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за пропуском строків позовної давності. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів зупинено на час перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України. Ухвалою суду від 09.06.2023 поновлено провадження у даній справі. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року задоволено клопотання представника позивача, прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну (зменшення) позовних вимог. Так, згідно заяви про зміну раніше заявлених позовних вимог, яка по суті є заявою про зменшення їх розміру, представник позивача просив стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 3 відсотки щомісячних платежів за користування грошовими коштами згідно договору позики від 24.12.2015 за період з березня 2019 року по 15 лютого 2022 року включно у сумі 3198,21 доларів США, а також стягнути на його користь понесені ним судові витрати. У поданому відзиві на заяву про зміну (зменшення) позовних вимог відповідач вказав, що покликання представника позивача на те, що зобов`язання зі сплати заборгованості та 3 % щомісяця не припинило свою дію є нікчемним, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Разом з тим вказав, що коли суд дійде висновку про обгрунтованість позову, просив відмовити в задоволенні позову за пропуском строків звернення до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримав. Представник позивача адвокат Гарбузюк О.О. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення судового розгляду за його відсутності. Відповідач у судовому засіданні заявлений позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволені, оскільки даний позов є безпідставним, так як боргові зобов`язання перед позивачем ним виконані, однак [PERSON] не повернув йому боргові розписки. Крім того зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що на його думку є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши кожен з наявних у матеріалах справи доказ на предмет належності, допустимості та достовірності, та усі докази разом на предмет їх достатності в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, 24 грудня 2015 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг 3000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.07.2016. Згідно другого договору Відповідач отримав від Позивача 1500,00 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01.03.2016. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі N 176/2967/13-ц (провадження N 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Верховний Суд при розгляді цивільної справи N 388/1354/17-ц (провадження N 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14. Представник позивача у позовній заяві вказав, що 24.12.2015 відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США (три тисячі доларів США) та зобов`язувався їх повернути 01.07.2016. На підтвердження вказаних обставин, до матеріалів справи долучено копію розписки від 24.12.2015. Відповідач [PERSON] не заперечував факту отримання грошових коштів у сумі 3000 доларів США, однак вказав, що свої грошові зобов`язання перед [PERSON] виконав у повній мірі. Враховуючи те, що позивачем не долучено до матеріалів справи оригіналів розписок від 24.12.2015, суд дійшов висновку, що позивачем належними доказами не доведено обставин щодо не виконання грошового зобов`язання згідно наведеної розписки відповідачем. Окрім того, згідно поданої заяви про зміну позовних вимог, яка прийнята судом, позивач просив стягнути з відповідача 3 % щомісячних платежів за користування грошовими коштами за період з березня 2019 року по 15 лютого 2022 року включно в сумі 3198,21 доларів США. Так, позивачем зазначено, що оскільки з моменту отримання грошових коштів, а саме з 24.12.2015 відповідач користувався грошовими коштами та жодного разу не сплатив ані заборгованість, ані проценти, зобов`язання зі сплати заборгованості та 3 % річних не припинило свою дію та в даному випадку строк позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таким чином, враховуючи статтю 257 ЦК України, якою встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, суму відсотків за користування 3% щомісячно згідно договору, представником позивача відраховано з березня місяця 2019 року. Разом з тим, суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на таке. Так, умовами договору позики від 24.12.2015, визначено зобов`язання відповідача по сплаті 3 % щомісячно за користування коштами. При цьому сплата процентів за користування мала здійснюватись щомісячно, а кінцевий строк повернення був визначений датою 01.07.2016. Разом з тим, позивачем здійснено нарахування процентів за користування коштами у період з березня 2019 року до 15 лютого 2022 року із застосування процентної ставки 3% щомісячно на суму поточної заборгованості. Загальний розмір нарахованих процентів визначений у сумі 3198,21 доларів США. Враховуючи, що строк договору позики відповідача є таким, що закінчився 01.07.2016, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога позивача про стягнення грошових вимог, а саме: процентів за користування коштами, нарахованих поза межами строку кредитування, задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що нарахування процентів за користування грошовими коштами, які нараховані поза межами строку строку дії договору, про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до ст.625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене у повній мірі відповідає правовому висновку Верховного Суду по справі №2-2062/10 від 19 січня 2023 року. Проте, [PERSON] вимог про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ст.625 ЦК України у поданій заяві про зміну позовних вимог не заявлено. А отже, ці вимоги до задоволення не підлягають з огляду на їх необгрунтованість. Підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає, оскільки позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість вимог, і тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 3357,80 грн. залишити за ним.

Outcome: dismissed