Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Представник позивача Повалій О.В. звернулась в суд з вищевказаним позовом в інтересах [PERSON] посилаючись на те, що позивач працював на посаді машиніста бурової установки на ПАТ «Південний ГЗК», мав стаж в умовах впливу шкідливих факторів більше 17 років. 04.06.2021 його звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Через недосконалість робочого місця, позивач за час праці виконував роботи, що характеризувались впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативне значення, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Комісією проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт розслідування від 19.04.2023). Відповідно до довідки МСЕК від 25.07.2023 позивачу первинно встановлено 20% втрати працездатності з 10.07.2023 безстроково. У зв`язку з хронічним захворюванням порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває дискомфорт від проблем зі спиною, кінцівками та утрудненою ходою. Він обмежений у працездатності, майже не може переносити фізичні навантаження, що завдає йому фізичних та моральних страждань. Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода, у розмірі 100 000 грн. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого видно, що в період з 19.03.1981 по 01.02.1991 позивач працював у шкідливих умовах праці на інших підприємствах, робота в яких також мало неабиякий вплив на його здоров`я. Звертаючись з позовом лише до АТ «Південний ГЗК» позивач намагається перекласти тягар відповідальності лише на одного роботодавця. Окрім цього, позивач знав про шкідливі умови праці, свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації, хоча для отримання пенсії на пільгових умовах достатньо було пропрацювати не більше 10 років. Також зазначають у відзиві, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. Довідка МСЕК не є належним доказом на підтвердження наявності моральних страждань позивача. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначають у відзиві, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є значно завищеною та необґрунтованою, що видно з аналізу судової практики у справах з аналогічним предметом спору. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Також вказують, що у разі стягнення з відповідача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Представником позивача подано відповідь на відзив, вказує, що позивач відчуває фізичну біль, яка спричинена ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання що завдає йому моральних страждань. На позовних вимогах наполягає. 11 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 11.09.2023 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що з 20 жовтня 2000 року він прийнятий на роботу у ВАТ «Південний ГЗК» у відділ охорони. 04.03.2004 переведений в рудоуправління помічником машиніста бурової установки, з 27.07.2004 - переведений машиністом бурової установки. 04.06.2021 звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Також встановлено, що з 19.03.1981 по 01.02.1991 та з 09.04.1992 по 23.04.1982 позивач працював в Криворізькому СУ №1 тресту «Укренергочермет» слюсарем-монтажником по ремонту обладнання металургійних заводів для виконання ремонтів кисневих установок із шкідливими умовами праці, з 26.07.2004 по 01.08.1986 - в СУ «Кривбасрудоремонт» слюсарем -монтажником по ремонту обладнання дробильної, збагачувальної та агломераційної фабрики. 20.08.1986 по 01.02.1991 - працював асфальтобетонщиком на потоку №11 СП-З Домобудівного комбінату. В період з 14.02.2023 по 01.03.2023 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі Український НДІ промислової медицини з діагнозами: радикулопатія попереко-крижова L5, S1, переважно зліва, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, больовим та м`язові-тонічним синдромами, помірним парезом лівої стопи, стан після інтерламінарної дискектомії L4-L5 ліворуч (17.02.2021). Під час перебування позивача на лікуванні в період, медичним висновком ЛЕК спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 23.02.2023 №237 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 19 квітня 2023 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання. Згідно з пунктами 17,18 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи помічником машиніста бурової установки та машиністом бурової установки рудоуправління з 04.03.2004 по 04.06.2021 [PERSON] керуючи буровою установкою СБШ, здійснював технологічні операції з буріння технологічних свердловин. Монтаж, демонтаж, переміщення та технічне обслуговування бурової установки СБШ в процесі експлуатації. Під час ведення цього процесу, через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативне значення. Причинами професійного захворювання визнано: важкість праці: статичне навантаження: величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу, докладані зусиль двома руками, кг/с 74260, при нормі 70000; маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну 40 кг при нормі до 30 кг. Шкідливими умовами праці позивача визнано: важкість праці, рівень вібрації, рівень шуму, вміст пилу фіброгенної дії в повітрі робочої зони, показники мікроклімату. Загальна оцінка: умови праці відносяться до 3 класу 3 ступеня (шкідливі). При первинному огляді обласною МСЕК №2 25 липня 2023 року [PERSON] встановлено 20 % втрати професійної працездатності по радикулопатії з 10 липня 2023 року безстроково. Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 23.08.2023 №98 видно, що загальний стаж [PERSON] на підприємстві складає 20 років 7 місяців 16 днів, стаж в шкідливих умовах праці - 17 років 2 місяці 21 день. Із інформаційної довідки про умови праці працівника щодо [PERSON] від 03.11.2021 видно, що термін дії шкідливих факторів за зміну працівника - 88,4%. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої 25.07.2023 року безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю її вини, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та протиправними діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло під час роботи в АТ «ПІВДГЗК» та виконання робіт за своєю спеціальністю - машиніст бурової установки, яка була пов`язана з важкістю праці. При цьому, робота позивача на інших підприємствах не зазначена в Акті розслідування в якості обставин виникнення професійного захворювання. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників важкості праці, концентрації пилу, хімічних речовин, шуму на робочому місці позивача, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 10.07.2023 року 20 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість (із наданих доказів видно, що прояви хвороби виявлялись з 2015 року, в 2021 році лікувався стаціонарно діагноз: радикулопатія), істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві-відповідача, яка склала 17 років 2 місяці. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 60 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 60 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 600,00 грн.

Outcome: partial