Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

01 вересня 2023 року заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] в Кремінському районі Луганської області [INFO] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 2013 по 2016 роки перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від указаного шлюбу у них народився син [PERSON] , на утримання якого [PERSON] сплачував аліменти за рішенням суду від 11 липня 2019 року. Однак, у грудні 2022 року [PERSON] перебуваючи на тимчасово окупованій території України помер. Факт смерті підтверджується медичним свідоцтвом про смерть, виданим неповноважним органом окупаційної влади Луганської області та свідоцтвом про смерть цього ж органу. З метою дотримання прав малолітнього [PERSON] , батьком якого був померлий, заявник має намір оформити відповідну допомогу по втраті годувальника, для чого необхідним є отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразку. Однак, оскільки медична довідка, що підтверджує факт смерті особи, була видана органом окупаційної влади, то в силу закону вважається недійсною та не створює жодних прав та обов`язків для уповноважених органів державної реєстрації. Приймаючи до уваги неможливість реєстрації смерті особи органами державної реєстрації актів цивільного стану, заявник звернулася до суду для встановлення факту смерті особи. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, надіславши до суду заяву у якій просила слухати справу за її відсутності та задовольнити заяву в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Корабельного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час, дату та місцем розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року. Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Абзац 2 частини першої статті 317 ЦПК України визначає, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширює свою дію стаття 317 ЦПК України. На даний час до них відносяться території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до діючого законодавства. Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України, тому даний спрощений порядок розповсюджується на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум - до закінчення воєнного стану). Але в основному такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтями 76 та 80 ЦПК України визначено поняття доказів, та зазначено що такі мають стосуватися предмету доказування, тобто бути достатніми З наданих заявником доказів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в період з 28 вересня 2013 року по 13 грудня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року №477/1726/16-ц. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданим виконкомом Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 05 лютого 2014 року. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 липня 2019 року №477/1379/19, з [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] утримання дитини - [PERSON] з 05 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Указані вище докази у своїй сукупності відповідають критеріям належності, допустимості та достатності і свідчать про наявність підстав у [PERSON] відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України для звернення до суду з цією заявою. Відповідно до медичного свідоцтва про смерть №577 від 14 грудня 2022 року, виданого «ГУ «Луганське республіканське бюро судово-медичної експертизи» лнр рф», [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] на ділянці дороги між с. Стара Краснянка та м. Рубіжне в межах Кремінного району Луганської області внаслідок травм, отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди. За змістом свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 24 грудня 2022 року «відділом запису актів громадянського стану Кременського районного управління юстиції міністерства юстиції луганської народної республіки», смерть [PERSON] зареєстрована відповідними органами державної реєстрації окупаційної влади, що розташовані на території Луганської області. Відомості, щодо смерті [PERSON] , містяться також в постанові слідчого «Кременського ровд мвд лнр» від 09 січня 2023 року, у якій викладено обставини смерті [PERSON] та у листі «прокурора кременського району луганської народної республіки» від 23 травня 2023 року. Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. З урахуванням означених норм, надані заявником докази смерті [PERSON] є сумнівними з точки зору їх допустимості та достовірності. У свою чергу, положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» він констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, яка згідно встановлених судом обставин у цій справі діє в інтересах малолітнього [PERSON] , на утримання якого померлий сплачував аліменти та який у відповідності до вимог статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку зі смертю батька має право на отримання пільгової пенсії. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, а також свідоцтво про смерть, що видані нелегітимними окупаційними органами Луганської області, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, яка має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації [PERSON] своїх прав. Надані документи, хоча і видані неповноважними органами тимчасово окупованої території України, але містять у собі відомості щодо стосуються предмету доказування у цій справі та свідчать про настання обставин, за яких [PERSON] звернулася до суду. З огляду на що суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо. У цьому випадку, задоволення вимог [PERSON] відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, відповідає завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи, що заявник [PERSON] позбавлена можливості провести державну реєстрацію смерті [PERSON] у позасудовому порядку, а встановлення даного факту не порушує прав та інтересів третіх осіб та не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви та встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] в Кремінському районі Луганської області [INFO] . Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Outcome: approved