Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Між [PERSON] , [PERSON] та АКіБ «УкрСиббанк» 12.10.2007 р. було укладено договори про надання споживчих кредитів №№ 11233613000, 11233682000 відповідно до яких банк надав позивачам кредит на загальну суму 160 000 ,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами між АКіБ «УкрСиббанк» та позивачами 12.10.2007 р. було укладено договір іпотеки № 66912, відповідно до якого позивачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . 04.06.2018 р. державним реєстратором Київської філії КП Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Т.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідно до якого відповідач набув на підставі договору іпотеки право власності на нерухоме майно. Разом з тим, право власності всупереч умовам договору було зареєстровано за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також перехід права власності на квартиру до відповідача не відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зважаючи на викладене представник позивачів просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41426581, прийняте 04.06.2018 р. державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Тетяною Петрівною, яким зареєстровано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру за адресою [ADDRESS] , зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41426581, прийняте 04.06.2018 р. державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Тетяною Петрівною. Провадження у справі відкрито 19.01.2023 р., відповідно до приписів ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача не скористався правом надати відзив на позов. Натомість направив в адресу суду пояснення на позов, де зазначив наступне. Так, договір іпотеки містить розділ 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», яким сторони передбачили можливість укладання будь - якого договору про задоволення вимог, а відповідне застереження і є таким договором. Посилання позивачів на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є недоречним з огляду на те, вимоги Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а підписавши іпотечне застереження сторони визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель, в тому числі звернення стягнення на майно в позасудовому порядку. Крім того позивачами пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом прав. Звернення стягнення на квартиру відбулось 04.06.2018 р. позов подано - 09.06.2022 р. Отже, необхідно застосувати наслідки, визначені законом та відмовити у задоволенні вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності. Третя особа не скористалась правом надати пояснення по суті спору. В судовому засіданні представник позивачів підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, і не заперечується сторонами, що 12.10.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір споживчого № 11233682000 за умовами якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США строком до 12.10.2017 р. Також 12.10.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 11233613000 за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США строком до 12.10.2007 р. Крім того, 12.10.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», позичальниками та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами споживчого кредиту, позивачі передали фінансовій установі в іпотеку, квартиру [ADDRESS] . Як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Тетяною Петрівною 04.06.2018 р. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на кв. ; [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки № 66912від 12.10.2007 р., договору відступлення прав вимоги від 13.02.2012 р., договору факторингу № 2 від 13.02.2012 р. Представник позивачів вказує на те, що реєстрація права власності за відповідачем відбулась в порушення вимог чинного законодавства України, що є підставою для захисту їх прав у спосіб, зазначений у позові. В свою чергу представник відповідача зазначає, що реєстрація права власності на спірне майно відбулась відповідно до умов договору іпотеки. Крім того, наявні підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України. За положеннями п. 5.3. Договору іпотеки позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь - який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь - якому разі до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладання Договору) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Згідно до ч.ч. 1,3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпоекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Укладаючи 12.10.2007 р. договір іпотеки № 66912 сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших передбачених законодавством, підстав (розділ 4 Договору). При цьому у п. п. 4.3, 4.5 Договору сторони встановили, що право визначення підстав та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю та звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до п. п. 5.1.,5.2.,5.2.1- 5.2.2. Договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення та предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання одним із наступних способів звернення стягнення: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», отримання іпотекодержателем право продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодавців на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Таким чином позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору, а прийняття нотаріусом рішення про передачу спірної квартири у власність ТОВ «Кей-Колект» та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 р. у справі № 759/6976/16-ц. Згідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції на день звернення стягнення) протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Тобто Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Так, як свідчать матеріали справи, зареєстроване місце проживання позивачів є кв. [ADDRESS] з 19.08.1998 р. і по теперішній час (довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осію Шевченківської РДА від22.02.2022 р.). Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у справі №759/5454/19 (постанова від 26 липня 2023 року) погодилась з висновком апеляційного суду, що квартира, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності як забезпечення виконання позивачкою умов кредитного договору. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що права позивачів було порушено ТОВ «Кей-Колект». В розумінні положень ч. 3,4 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним скасуванням цим рішенням заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій чи відповідного судового рішення, зареєстрованих у базі даних заяв. За положеннями ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідача зазначає, що позивачами пропущено встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Представник позивачів вказує на те, що строк позовної давності має бути поновлений у зв`язку із коронавірусною інфекцією COVID-19 та введення на території України карантину. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звертались до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора Лебідь Тетяни Петрівни, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання протиправним та скасування рішення. Як свідчить ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.08.2018 р. у відкритті провадження було відмовлено у зв`язку із тим, що справа не може бути розглянута в порядку адміністративного судочинства. При цьому суддею Окружного адміністративного суду зазначено, що позивачі дізнались про прийняття оскаржуваного рішення з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав від 18.07.2018 р. Таким чином перебіг позовної давності розпочався 18.07.2018 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва через свого представника лише 09.06.2022 р. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України "№1423 від 23.12.2022), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 30 квітня 2023 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Зазначений Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року. Отже на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені. Таку зазначив Верховний Суд у постанові від 02.02.2023 р. у справі № 916/2767/21. Так, Кабінетом Міністрів України прийнято 27.06.2023 р. постанову «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено. За таких обставин, зважаючи на те, що позов подано 09.06.2022 р. підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 відсутні. З огляду на вищенаведене, обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що права позивачів підлягають поновленню у спосіб, зазначений у позові. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved