Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, усунення перешкод в користуванні квартирою, в якому просить: визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв. м, житловою площею 28 кв. м; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв. м, житловою площею 11,4 кв. м, вартістю 410627,46 грн. та припинити право власності [PERSON] на частину вказаної квартири;? - припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв. м, житловою площею 28 кв. м, вартістю 912000 грн. та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 250686,27 грн.; - залишити у власності [PERSON] бойлер, холодильник, пральну машинку, ноутбук Леново, газову плитку з духовкою, які знаходяться у квартирі [ADDRESS] ; - зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири та припинити право користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що 27.06.2006 між нею та відповідачем було укладено шлюб, за час якого ними було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 20,8кв.м., житловою площею 11,4 кв.м. та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,9кв.м., житловою площею 28кв.м. Вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровані на праві власності за відповідачем [PERSON] . Проте, відповідач не допускає позивачку та дітей до квартири, в якій вони проживали та зареєстровані - квартира [ADDRESS] . Позивачка також не має доступу і до другої квартири.? Вказує, що відповідач замінив замки у дверях до вказаних квартир, позивачка та діти не можуть зайти до квартири, де залишилися їхні особисті речі, предмети домашнього вжитку та інше майно. Крім того, за час спільного проживання сторонами придбано майно, яке розташоване у квартирі [ADDRESS] , які було придбано в 2008 році, а саме: бойлер, холодильник, пральна машинка, ноутбук Леново (діти користувалися під час навчання), газова плитка з духовкою. На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо користування та розпорядження спільно набутого майна, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою від 10.04.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20.06.2023, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 20.06.2023 розгляд справи відкладено на 23.08.2023. 23.08.2023 розгляд справи відкладено на 11.09.2023. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала просить позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні такого відмовити, пояснивши, що має намір продати квартири та поділити порівну виручені кошти з позивачкою. Вислухавши пояснення, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-якідані, на підставіяких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінюєдокази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. В судовому засіданні встановлено, що з 27.07.2006 по 11.05.2023 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та та дочка [PERSON] , [INFO] (а/с 14,15). Із змісту Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 325000525 та № 324999719 вбачається, що 26.06.2007 [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв.м., житловою площею 11,4 кв. м на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2007, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за реєстровим №1060; реєстраційним номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19187901 (а/с 6). Також, 16.08.2022 [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв. м., житловою площею 28 кв. м. на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2022 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І. за реєстровим номером 219; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1440058846106 в ДРРП (а/с 5). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу подружжям [PERSON] було придбано для користування у квартирі [ADDRESS] , зокрема, побутову техніку: бойлер, холодильник, пральну машину, ноутбук Леново, газову плитку з духовкою. В заперечення доводів позивачки відповідачем не надано жодних документів або доказів на підтвердження власної позиції або спростування наявних в матеріалах справи доказів. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] з побутовою технікою у ній та квартира [ADDRESS] придбані подружжям [PERSON] за час шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України . Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 17.08.2022 у справі № 545/2396/20 (61-4894св22). Звертаючись до суду з позовом, позивачка на обґрунтування вартості спільного майна надала суду Довідки від 28.03.2023, згідно яких вартість квартири [ADDRESS] становить 410627,46 грн. (а/с 7-9) та вартість квартири [ADDRESS] становить 813512,42 грн. (а/с 49-51). Відповідач на спростування розміру ринкової вартості спірного майна інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо оцінки квартир. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірні квартири набуті сторонами у період шлюбу, обслуговування яких також велося за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, таким чином наявні правові підстави для задоволення позову в частині поділу майна між подружжям [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації. Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1статті 319 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( стаття 386 ЦК України). Оскільки, позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право розпоряджатися на свій розсуд спірним майном, суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані до суду докази, вважає, що позов в частині усунення перешкод відповідачем в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири також підлягає задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки судовий збір в розмірі 2507 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved