Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивач у березні 2023 року звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами до відповідача АТ «ЗАВОД МАЯК». В обґрунтування позову вказує, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28.04.2020 року її позов задоволено. Стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 16467 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 по 28.04.2020 у розмірі 82478 грн. 12 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 07.08.2020 року рішення набрало законної сили. 11.09.2021 року видано виконавчий лист. 04.11.2020 року відкрито виконавче провадження (ВП № 63452589) та прийнято до примусового виконання виконавчий лист. 08.02.2023 року виконавчою службою в примусовому порядку списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу на підставі рішення суду, що підтверджується випискою з банку про зарахування коштів на підставі виконавчого листа. Позивач вважає, що мало місце невиконання протягом з 28.04.2020 по 08.02.2023 судового рішення з вини відповідача. Стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, що становить 189,17 грн. Розмір середньоденної заробітної плати встановлений рішенням суду, розрахунок середнього заробітку здійснювався саме з такого розміру середньоденної плати, а тому позивач зазначає саме такий розмір середньоденної заробітної плати. Відповідно до розрахунку середньоденного заробітку за час затримки виплати по день фактичного розрахунку за період з 28.04.2020 по день фактичного розрахунку (08.02.2023) становить 131662,32 грн. (189,17 грн. х 696 р.д.) Період (включно) : 28.04.2020 - 08.02.2023 Інтервал : 2 роки, 9 місяців, 12 днів, календарних днів : 1017 днів, робочих днів 696 днів, вихідних днів 274 дні, святкові та неробочі дні : 47 днів. Але враховуючи висновки Верховного суду з приводу стягнення середнього заробітку, позивач зменшує суму стягнення середнього заробітку з 131662 грн.32 коп. до 108 000 грн. у зв`язку із затримкою виплати всіх їй належних сум при звільненні. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 2000 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 108000 грн. за період з 28.04.2020 по 08.02.2023 день фактичного розрахунку та понесені судові витрати. Також просила суд проводити розгляд справи без її участі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. 17.03.2023 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін. 04.04.2023 року судом направлено відповідачу ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з додатками, проте повернувся конверт з відміткою за закінченням терміну зберігання. 06.06.2023 року судом повторно направлено відповідачу ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, яку відповідач отримав 13.06.2023 року. Відповідач отримавши ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками правом подання відзиву не скористався. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28.04.2020 року позов [PERSON] до АТ «ЗАВОД МАЯК» задоволено. Стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 16467 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 по 28.04.2020 у розмірі 82478 грн. 12 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 07.08.2020 року рішення набрало законної сили. 11.09.2021 року видано виконавчий лист. 04.11.2020 року відкрито виконавче провадження (ВП № 63452589) та прийнято до примусового виконання виконавчий лист. 08.02.2023 року виконавчою службою в примусовому порядку списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу на підставі рішення суду, що підтверджується випискою з банку про зарахування коштів на підставі виконавчого листа. В даному випадку мало місце невиконання судового рішення з 29.04.2020 по 08.02.2023 з вини відповідача, протилежне судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розмір середньоденної заробітної плати встановлений рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 28 квітня 2020 року у справі № 756/1524/19 в сумі 189,17 грн. відповідно до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати по день фактичного розрахунку за період з 29.04.2020 по день фактичного розрахунку 08.02.2023 року становить 131473 грн. 15 коп. ( 189,17 грн. х 695 р.д) Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В межах розгляду даної справи предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа N 761 (9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91п. 1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивачці підприємство не провело з нею розрахунок по заробітній платі, при цьому взявши до уваги, що сума заборгованості по заробітній платі була в розмірі 16467 грн.68 коп., крім цього, позивачем отримано компенсацію втрати частини заробітної плати за судовим рішенням стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 по 28.04.2020 року у розмірі 82478 грн. 12 коп., суд доходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000 гривень без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із відповідача на користь позивача слід стягнути 20000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В задоволенні решти вимог суд відмовляє. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 200 грн.

Outcome: partial