Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

21.11.2022 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, в якому просила суд (з врахуванням уточнення позовних вимог в процесі розгляду) позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилися: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Внаслідок того, що спільне сімейне життя сторін не склалось та було фактично припиненим, шлюб було розірвано на підставі рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13.03.2018. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати з матір`ю, усі питання забезпечення дитини вирішуються матір`ю одноособово. 19.12.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 09.02.2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що підстави передбачені ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав відсутні. Зазначав, що він проти позбавлення його батьківських прав, заперечує щодо позбавлення батьківських прав, має намір на відновлення відносин з дітьми та бажає з ними спілкуватися, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого відсутні. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 13.02.2023 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів. 10.03.2023 року заступником начальника служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Ангеліною Шпетною через канцелярію суду зареєстровано заяву про здійснення розгляду справи за відсутністю представника служби та надала суду рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 62 від 28.02.2023 року «Про затвердження висновку щодо визначення недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ». 04.05.2023 року начальник служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Альона Крушинська через канцелярію суду зареєструвала заяву про здійснення розгляду справи за відсутністю представника служби. 18.05.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 24.08.2023 року начальник служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Альона Крушинська через канцелярію суду зареєструвала заяву про здійснення розгляду справи за відсутністю представника служби. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили в його задоволенні відмовити. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вирішив справу в межах позовних вимог позивача та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю є [PERSON] , її батьком є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його матір`ю є [PERSON] , його батьком є [PERSON] . Згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13.03.2018 року, справа № 748/266/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У судовому засіданні встановлено, що малолітні діти сторін проживають разом з матір`ю [PERSON] . Згідно рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 62 від 28.02.2023 року «Про затвердження висновку щодо визначення недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] » вбачається, що на підставі рішення з комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді бучанського району Київської області від 21.02.2023 року (протокол № 2) орган опіки та піклування на теперішній час вважає за недоцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08.04.2020 року в справі № 645/731/18, від 29.01.2020 року в справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 року в справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 року в справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 року в справі № 640/15049/17, від 13.03.2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24.04.2019 року в справі № 331/5427/17. Вирішуючи спір, суд враховує, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до дітей, має намір відновити спілкування з дітьми та виконувати належним чином свої батьківські обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами систематична винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про його свідоме ухилення від утримання та виховання дітей і наявність у цьому лише його вини та, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у виді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Судом не встановлено злісного небажання відповідачем [PERSON] виконувати свої обов`язки по вихованню дітей. Натомість в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що відповідач [PERSON] намагається бачитесь з дітьми, про що крім іншого свідчить його звернення до служби у справах дітей про встановлення способу участі батька у вихованні дітей, займається матеріальним забезпеченням своїх дітей, цікавиться їх життям та розвитком. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері (батька), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В судовому засіданні не встановлено систематичності невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків та притягнення його у зв`язку з цим до адміністративної відповідальності. Також суд враховує, що в судовому засіданні відповідач запевнив суд, що проти позбавлення його батьківських прав категорично заперечує та бажає надалі виховувати своїх дітей. Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 07.12.2006 року). Суд приходить до висновку, що в даному випадку позовну заяву подано до суду передчасно, а позбавлення відповідачки батьківських прав не спрямоване на забезпечення реальних інтересів дітей. Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Однак, на думку суду, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне систематичне невиконання відповідачем своїх обов`язків, зокрема стосовно участі у вихованні дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків щодо виховання. Необхідно також установити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Для виявлення таких обставин суд ретельно перевірив докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та вважає що, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, тому суд застосовує її тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Суду не було надано доказів того, що відповідач жорстоко поводиться з дітьми, чи негативно впливав на дітей. Разом з тим, факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про дітей. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. ст. 7, 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дітей, для виховання яких необхідна участь батька, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Суд дає критичну оцінку показам свідків, допитаних в судовому засіданні збоку позивача з приводу їх явної зацікавленості у вирішенні справи на користь позивача, які перебувають у близьких дружніх стосунках з позивачем по справі. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed