Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 36954,82 грн. В обґрунтування позову зазначається, що 26 липня 2011 року між Банком та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився. Позивач зобов`язання з надання відповідачу коштів виконав, а відповідач умови договору в строк, встановлений договором не виконує. Таким чином, станом на 20 березня 2023 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 36954,82 грн. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, на підставі ч. 1 ст. 274 ЦПК України, із викликом сторін у судове засідання. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, при цьому представник відповідача звернувся до суду із відзивом на позов, в якому зазначив, що відповідач позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позову Банку. В обґрунтування підстав для відмови у позові, у відзиві представник відповідача посилається на те, що [PERSON] було лише підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій будь-яких відомостей про умови кредитування, розмір процентної ставки та інші умови відсутні. Відповідач активно користувалась кредитною карткою та постійно поповнювала баланс на картці з власних коштів. У позивача не було жодних підстав вважати, що відповідач була обізнана про розмір коштів, які нараховуються в якості заборгованості. Банком не надано до суду доказів того, що відповідач була ознайомлена саме з тими умовами та правилами кредитування, які Банком додані до позовної заяви, адже вони не містять її підпису. Заборгованість позивачем нараховувалась на власний розсуд без її на те згоди та без її відома, оскільки вона не була ознайомлена з умовами кредитування і користувалась кредитною карткою вважаючи, що у неї немає заборгованості перед банком. Банк жодним чином не обґрунтував розмір заборгованості, не висвітлив механізм та підстави її нарахування. Представник відповідача посилається на позицію Верховного Суду викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, провадження № 14-131цс19, згідно якої у разі якщо Витяг з «умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку не містить підпису боржника, тому такі Умови кредитування не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.07.2011 року шляхом підписання заяви- анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Розгляд справи відбувався за відсутності сторін, фіксування процесу технічними засобами не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. Судом встановлено, що 26 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з одного боку та [PERSON] з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається з анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.25), після чого отримала платіжну картку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. 14.06.2018 р. відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з ПАТ КБ "Приватбанк" на АТ КБ "Приватбанк". Протягом 2011-2023 року позивач неодноразово змінював кредитний ліміт для відповідача в сторону збільшення, та картка неодноразово перевипускалась за заявою відповідача. Останній раз відповідач отримала картку 26 серпня 2021 з новим строком дії до серпня 2025 року. Одночасно у серпні 2021 року були оновленні данні відповідача та оновлений паспорт споживчого кредиту (а.с. 26-30), в якому наявна вся інформація щодо умов кредитування. Протягом 2011 січня 2023 років відповідач користувалась кредитною картою, однак заборгованість по кредиту своєчасно не погашала у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 36954,82 грн., яка складається з наступних складових: 31380,80 грн. заборгованість за тілом кредиту; 5574,02 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604- 609 ЦК. Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно із ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання. Боржник, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого грошового зобов`язання. Так, судом встановлено, що відповідачем договір кредитування із Банком укладено шляхом заповнення анкети-заява, яка містить докладну інформацію щодо особи [PERSON] , зокрема, дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, соціальний статус. Встановленні факти відповідачкою також не оспорювались. У 2021 році відповідач ознайомилась під час отримання нової кредитної картки та підписала Паспорт споживчого кредиту, в якому міститься вся інформація щодо умов кредитування. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами шляхом заповнення відповідачем Анкети-заяви та ознайомлення із Паспортом кредитування. Після підписання анкети-заяви у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у банку виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідачки виникло зобов`язання з оплати послуг банку, що виникають в результаті використання платіжних карток, та повернення кредиту. У відзиві на позов відповідач не заперечує факт укладання кредитного договору з Банком та користування кредитними коштами. А тому безпідставним є посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 14-131цс19, в якій йдеться про необізнаність відповідача щодо умов кредитування. Також не приймається до уваги посилання відповідача на відсутність боргу станом на 30 січня 2021 року та безпідставне нарахування відсотків з 01 травня 2021 року, оскільки після 30 січня 2021 року відповідач кредитною карткою користувалась та здійснювала платежі карткою за рахунок кредитного ліміту, що підтверджується відповідною випискою по картковому рахунку. (а.с. 65-74). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виписка по картковому рахунку є належним та допустим доказом руху кредитних коштів на картковому рахунку відповідача, а тому такий розрахунок судом приймається як доказ, як підтвердження розміру заборгованості відповідача. За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі N 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Наведене також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі N 204/2217/16-ц та від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18. Враховуючи вище викладене, суд вважає позовні вимоги Банку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Документально підтверджені судові витрати позивача складають 2684,00 грн.

Outcome: approved