Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

12.06.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій з урахуванням уточнення просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 28.05.2021 року у розмірі 18\~318 627, 45 грн., з яких: сума боргу за договором позики 13\~000\~000,00 грн., 3% річних 756\~493,15 грн., інфляційні втрати 4\~562\~134,30 грн., а також понесені витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 28 травня 2021 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у власність від позивача грошові кошти в сумі 28\~000\~000,00 гривень та зобов`язався повернути борг до 01 липня 2021 року включно. На виконання п.2.4. зазначеного Договору позики [PERSON] 28.05.2021 року було написано власноруч розписку про отримання грошових коштів в сумі 28000000,00 грн. У подальшому 01.07.2021 року відповідачем було частково погашено суму заборгованості у розмірі 15\~000\~000,00 грн. із запевненнями, що решту суми буде повернуто у найближчий час. Станом на день подання позову відповідач взяти у борг грошові кошти у розмірі 13\~000\~000,00 грн. йому не повернув, наразі ухиляється від спілкування та пояснень щодо строків повернення грошових коштів, що змусило його - позивача звернутися до суду із даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.06.2023 року зазначена справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2023 року відкрито загальне провадження у справі та визначено про необхідність проведення підготовчого засідання. 01.08.2023 року від відповідача надійшов до суду Відзив на позовну заяву, в якому він не заперечував отримання у позивача за договором позики в борг грошових коштів в розмірі 28\~000\~000,00 грн. зі строком їх повернення до 01.07.2021 року. Зазначив, що на виконання вказаного договору позики він повернув позивачу 15\~000\~000,00 грн., у подальшому у строк до 01.07.2021 року він не мав фізичної можливості сплатити залишок суми заборгованості і вони з позивачем домовились, що він погасить заборгованість до кінця 2021 року або він вирішить питання з продажем нерухомого майна, що є в його приватній власності, щоб отримати грошові кошти. Ним не заперечується наявність заборгованості перед [PERSON] за договором позики від 28.05.2021 року у розмірі, зазначеному в позовній заяві і наразі він намагається повернути грошові кошти позивачу, шукає покупців на нерухоме майно, проте внаслідок форс-мажорних обставин у вигляді російської агресії проти України у нього немає можливості повернути залишок боргу позивачу, тому просить не застосовувати до нього штрафні санкції, заборгованість буде ним погашена після припинення воєнного стану в країні. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу по суті. Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, у наданій суду заяві від 11.08.2023 року позивач [PERSON] просить розглядати справу без його участі та без участі його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У наданій суду заяві від 15.08.2023 року відповідач [PERSON] просив проводити розгляд справи без його участі та без участі його представника, зазначив, що позовні вимоги про стягнення з нього заборгованості з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 18\~318\~627,45 грн. він визнає у повному обсязі з урахуванням того, що стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат було погоджено сторонами у п.4.1. договору позики від 28.05.2021 року, який укладеним між ним та [PERSON] . Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі судове рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №\~30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ Згідно\~ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, 28 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав у власність від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 28\~000\~000,00 гривень та зобов`язався повернути борг до 01 липня 2021 року включно. Умовами цього договору передбачено, що позичальник має право достроково повернути позику, здійснюючи повернення як частинами так і всю суму в цілому. Пунктом п.2.1., 2.2., 2.3. Договору позики передбачено, що позикодавець передає суму позики позичальнику в день підписання сторонами цього договору; форма розрахунків між сторонами готівкова; позика вважається переданою позичальникові в момент підписання сторонами цього договору. Відповідно доп.2.4. Договору позики, належним доказом передачі/отримання суми позики є розписка позичальника про отримання грошових коштів, доказом повернення позики відмітка позикодавця про повернення коштів в повному обсязі. Пунктом 2.5. Договору позики передбачено, що сума позики вважається повернутою в повному обсязі в день отримання готівкових коштів позикодавцем на умовах, визначених п.1.2., 1.3, та п.2.4. цього Договору. Відповідно до п.3.1. Договору позики позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суми позики в повному обсязі, в порядку та на умовах, визначених цим договором. Пунктом 4.1. Договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Цей договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту передання позики позичальникові (п.7.1. Договору позики). Відповідно до п.7.2. Договору позики, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.7.1. цього договору та закінчується в момент повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. На виконання п.2.4. зазначеного Договору позики [PERSON] 28.05.2021 року було написано власноруч розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 28\~000 000,00 грн. У подальшому 01.07.2021 року відповідачем було частково повернуто позивачу суму заборгованості у розмірі 15\~000\~000,00 грн., що підтверджується розпискою [PERSON] від 01.07.2021 року. Встановлено, що станом на день подання позову відповідач взяті у борг грошові кошти у розмірі 13\~000\~000,00 грн. позивачеві не повернув, за твердженням позивача він ухилявся від спілкування та пояснень щодо строків повернення грошових коштів, що змусило позивача звернутися до суду із даним позовом. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. \~ \~ \~ \~Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1 та 2\~ст. 207 ЦПК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків.\~ Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з положеннями ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями\~статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.\~610,\~612 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 2\~ст. 625 ЦК України\~закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання по наданню відповідачу грошових коштів виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу в борг обумовлену договором позики суму грошових коштів, що підтверджується розпискою [PERSON] та змістом його відзиву на позовну заяву та заяви, в яких він зазначив, що дійсно отримав у позивача в борг за договором позики від 28.05.2021 року грошові кошти в розмірі 28\~000\~000,00 грн. зі строком їх повернення до 01.07.2021 року; проте на виконання вказаного договору позики він зміг повернути позивачу 15\~000\~000,00 грн., а решту грошових коштів не зміг повернути в зв`язку з форс-мажорними обставинами, що склалися в наслідок російської агресії проти України і вони з позивачем домовились, що він погасить заборгованість до кінця 2021 року або він вирішить питання з продажем нерухомого майна, що є в його приватній власності, щоб отримати грошові кошти, проте це його до цього часу не вдалося. Таким чином, судом встановлено, що свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику від позивача [PERSON] грошові кошти позивачу в обумовлені з ним строки не повернув, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої [PERSON] [PERSON] позики становить 13 000\~000,00 гривень, що визнано відповідачем і відповідно до положень ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної справи судом. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3% річних 756\~493,15 грн., інфляційні втрати 4\~562\~134,30 грн., надавши розрахунок цим вимогам, який не оспорений відповідачем та який визнав позовні вимоги і в цій частині. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу частково не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для застосування до даних відносин приписів \~ст. 625 ЦК України, тому три відсотки річних у відповідності до приписів ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] сума заборгованості за договором позики у розмірі 13\~000\~000,00 грн., 3% річних 756\~493,15 грн., інфляційні втрати 4\~562\~134,30 грн., а всього 18\~318 627, 45 грн. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд бере до уваги ту обставину, що строк виконання зобов`язань відповідачем по вказаному договору позики настав 01.07.2021 року і саме на цю дату не існували ті форс-мажорні обставини, на які він посилається у відзиві на позов як на підставу неможливості ним виконання у передбачений договором строк своїх зобов`язань. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по справі - сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 13\~688 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved