Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів Посилалася на те, що 21.01.2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Діти проживають разом із нею у [ADDRESS] . Відповідач матеріального утримання дітям не надає, хоча є працездатним, здоровим та має можливість матеріально їх утримувати. [PERSON] працює у ТОВ «Рома» водієм, додатково отримує інший дохід, інших осіб на утриманні немає, має можливість сплачувати аліменти. Враховуючи те, що відповідач є батьком дітей, зобов`язаний нарівні з нею утримувати дітей до досягнення ними повноліття, є працездатним та має задовільний стан здоров`я, просить стягнути з нього аліменти на утримання дітей у розмірі по 2833 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно. Також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень. Ухвалою суду від 11.08.2023 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем подано відзив на позов. У відзиві [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що на його утриманні перебуває син від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . На даний час він сплачує аліменти на його утримання. Також зазначив, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, які є пенсіонерами та внаслідок свого похилого віку потребують матеріальної допомоги. Він працює водієм ТОВ в «Рома» та щомісячно отримує заробітну плату біля 10400 гривень. З урахуванням зазначеного, має змогу сплачувати аліменти на дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 1416 грн. 50 коп. Крім того, у відзиві заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень. Так, позивач уклала договір про надання правничої допомоги на декілька послуг, в тому числі і складення позовної заяви про розірвання шлюбу, проте у даній справі намагається стягнути з нього усі витрати. Також зазначив, що витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що проживає разом із дітьми у гуртожитку. Відповідач періодично надає кошти на утримання дітей у розмірі не більше 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, що є недостатнім для їх утримання. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві. Пояснила суду, що [PERSON] періодично надає допомогу на утримання дітей. Надавати матеріальну допомогу у більшому розмірі він можливості не має, оскільки сплачує аліменти на утримання старшого сина та надає матеріальну допомогу своїм батькам, які є особами похилого віку. Заперечувала проти стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивач не надала доказів надання їй такої допомоги адвокатом. Просила позов задовольнити частково. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони з 21.01.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.13). На даний час позивачем подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу між сторонами. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14-15). Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. Діти проживають разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Зазначену обставину представник відповідача не заперечувала. Відповідач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.24). Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. При цьому у період вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей, останні не можуть перебувати без матеріального утримання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 у справі №523/18199/16-ц. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Отже, під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини визначальним є те, разом із ким спільно проживає дитина. У даному спорі відповідач позовні вимоги визнає частково, зокрема, з тих підстав, що він немає змоги сплачувати аліменти у розмірі запропонованому позивачем. Розглядаючи наведені аргументи суд виходить із наступного: Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 Кодексу). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 Кодексу). За змістом ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як було встановлено судом неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю. Відповідач зазначену обставину не заперечував. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі наведеного суд вважає, що позивач має право на стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки діти проживають разом із нею, а тому, з урахуванням заявлених позовних вимог, аліменти повинні бути визначені у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтями 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Разом із тим, суд зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Так, судом було встановлено, що відповідач є здоровою працездатною особою та працює в ТОВ «Рома» водієм автотранспортних засобів (а.с.45). Розмір його заробітної плати становить біля 11000 гривень. Будь-яких належних доказів наявності у власності відповідача рухомого та нерухомого майна суду надано не було. Судом також встановлено, що у відповідача на утриманні перебуває неповнолітній син від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] (а.с.38). На його утримання з [PERSON] стягуються аліменти за рішенням суду у розмірі частки від його доходу щомісячно (а.с.39). Доводи відповідача про перебування у нього на утриманні непрацездатних батьків [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] суд відхиляє, оскільки останні є пенсіонерами за віком та щомісячно одержують пенсію (а.с.42-43). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2023 року становить - 2833 гривень. Одночасно частиною другою статті 182 СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також всі обставини справи, в тому числі стан здоров`я і матеріальне становище відповідача. Суд приймає до уваги ту обставину, що стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] - [INFO] буде припинено. Разом з тим, суд зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дітей. Оскільки діти проживають разом із матір`ю, а відповідач є їх батьком та на нього покладено однаковий із позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дітей, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 2400 гривень щомісячно. На переконання суду, такий розмір аліментів, з урахуванням обов`язку позивачки по утриманню дітей, забезпечить їх потреби, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Положенням ст. 191 Сімейного кодексу України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1073, 60 гривень. Також позивач просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат(частина друга статті 137 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (частина третя статті 4зазначеного Закону). Відповідно до статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). З огляду на вище викладене вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки суду не було надано доказів, що така допомога надавалась позивачу адвокатом, а не іншою особою.

Outcome: partial