Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

До суду 03.05.2023 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від даних відносин у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться. Позивачеві на праві власності належить нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані відповідача та двоє дітей. Останнім часом проживання разом з відповідачкою в одній квартирі стало нестерпним для позивача. Відповідачка веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, продає побутові речі з квартири, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує позивача. Наразі малолітній [PERSON] мешкає разом з батьком-позивачем за адресою: [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] мешкає з матір`ю- відповідачкою за адресою: [ADDRESS] . В утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ відповідачка участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків позивачеві, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з даним позов. Матеріали позову суддя отримала 04.05.2023 року. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь №58287 від 04.05.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05.05.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 12.06.2023 року. 25.05.2023 року [PERSON] надала суду відзив, в якому просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. В обґрунтування у відзиві зазначено, що відповідачка фактично є співвласницею квартири [ADDRESS] , оскільки 21.09.2011 року відповідачкою була відчужена квартира у м. Київ . Частина коштів була передана нею з відома позивача його дружина- [PERSON] , оскільки права на квартиру [ADDRESS] були придбані позивачем та [PERSON] . В подальшому, після розірвання попереднього шлюбу, позивач та відповідачка, знаходячись у фактичних відносинах з 2009 року, постійно мешкають з 2014 року за вищевказаною квартирою разом з двома спільними дітьми. При цьому в цій квартирі відповідачка за згодою позивача здійснювала ремонт квартирі після будівельників та вони туди вселилися разом. Відповідачка зазначає, що позивач є залежною від алкоголю людиною, що вплинуло на його характер та поведінку. У зв`язку з вищевикладеним вважає позов необґрунтованим, необ`єктивним та таким, що не підлягає задоволенню. У підготовче засідання призначене на 12.06.2023 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 17.07.2023 року. У підготовчому засіданні 17.07.2023 року з`явилася [PERSON] , позов не визнала, просила суд прийняти відзив, надала пояснення щодо обставин справи, Проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті не заперечувала. У підготовчому засіданні були присутні [PERSON] та представник позивача адвокат Ульянов І.М., позов підтримали, проти прийняття відзиву не заперечували, надали пояснення щодо обставин по справі, зазначивши, що суду надані всі докази. Проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті не заперечували. Представник Органу опіки та піклування ПРА ОМР у підготовче засідання не з`явилася, 17.07.2023 року на електронну адресу суду надала заяву, в якій просила справу розглядати за відсутністю представника третьої особи. Протокольною ухвалою суду у клопотанні відповідачки про виклик свідків відмовлено, оскільки не вбачається, що їх покази стосуються предмету позову. Ухвалою суду від 17.07.2023 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 14.09.2023 року. У судове засідання призначене на 14.09.2023 року з`явилися позивач, представник позивача та відповідачка. В матеріалах справи наявна заява представника Органу опіки та піклування ПРА ОМР, в якій просила справу розглядати за відсутністю представника третьої особи. Позивач зазначив, що спірна квартира його та це все, що в нього є. Конфлікт між сторонами вже триває 8 років з 2014 року. Вони разом жили, у них є двоє малолітніх дітей (син та донька). Він працював закордоном, а відповідачка почала залишати дітей одних та проводити час у розважальних місцях. Наразі позивач не оплачує комунальні послуги у загальному 1 рік, але згоден сплатити лише з суми боргу. Після виклику поліції відповідачкою у 2022 році позивач вирішив з`їхати з квартири до своєї матері та забрав з собою сина, бо відповідачка не займалася дитиною. Позивач зареєстрований у квартирі по [ADDRESS] , де наразі мешкає з сином та матір`ю, а діти та відповідачка у квартирі по [ADDRESS] . На питання відповідачки позивач відповів, що з 2010 року вони жили у матері позивача, він працював по контракту за кордоном, добре заробляв, та заробіток надсилав відповідачці, яка всі гроші витратила невідомо на що. Наразі не заперечує проти того, щоб відповідачка зняла собі квартиру та згоден сплачувати оренди за доньку. Представник позивача зазначив, що відповідачка веде антигромадський спосіб життя, вживає алкогольні напої, псує майно та продаж його, у зв`язку з чим псується сама квартира. Не підтримує у належному стані квартиру, не сплачує комунальні послуги. Відповідачка не погодилася з вищесказаними словами, зазначила, що також має права на дану квартиру, яка придбана під час їх спільного проживання, у сторін двоє дітей та дві собаки, відповідачки доглядає за донькою, позивач фактичного переманив на свій бік, та який проживає разом з ним. Проте вона не псує житло, та не веде антисоціальний образ життя. Позивач забрав сина та наразі син не спілкується з матір`ю, а їх донька не бачила батька-позивача вже рік. На питання суду відповідачка відповіла, що вже 9 років мешкає у даній квартирі, не псує її, підтримує чистоту. Пропонувала позивачеві продати дану квартиру та купити їм квартиру; в нього є ключі від квартири та відповідачка не перешкоджає позивачеві у користуванні нею. Останній раз позивач був у квартирі один рік тому. Позивач та його представник просили позов задовольнити та виселити усіх. Відповідачка просила у задоволені позовних вимог позивача відмовити, іншого житла не має. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 22.09.2023 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши сторін приходить до наступного висновку. Позивач просить виселити відповідачку з квартири згідно ст. 116 ЖК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Від даних відносин у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 27.05.2022 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 16.02.2010 року зроблений відповідний актовий запис № 80 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 27.05.2022 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 08.11.2011 року зроблений відповідний актовий запис № 383. (а.с. 11-12). Згідно копії свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 25.04.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Щеплоцькою Х.Б., суд вбачає, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . (а.с. 8). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб № К1-39669-ф/л від 14.03.2023 року за адресою: [ADDRESS] з 16.03.2016 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17). Згідно правової доктрини,\~обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясування питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З позовних вимог вбачається що позивач звернувся за захистом щодо свого майна та правом його користування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями\~статті 47 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У\~статті 9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 395 ЦК України\~речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29 цього Кодексу\~(стаття 396 ЦК України). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом встановлено, що відповідачка вселилась в спірну квартиру з дозволу позивача як член його сім`ї, тобто дружини разом з дітьми. У\~статті 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, провадження № 20214св21. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зробила висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею\~156, частиною першою статті\~116 ЖК України. Таке виселення згідно із частиною першою\~статті 116 ЖК України\~може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. З матеріалів справи не вбачається будь-яких належних та допустимих доказів порушення прав чи інтересів [PERSON] з боку [PERSON] у вигляді псування речей, квартири, що належить позивачеві на праві власності. або систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Звертаючись до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування майном та виселення, позивач вказує на те, що проживання та реєстрація вказаних осіб у квартирі є перешкодою для реалізації своїх прав, як власника квартири. Проте судом не встановлено фактів чинення перешкод відповідачкою позивачу у користуванні спірною квартирою. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд приходить до висновку що позов є необґрунтованим, та недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed