Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «Юнівес», [PERSON] про відшкодування шкоди, в якому просив: - стягнути з ПрАТ «СК «Юнівес» на його користь ліміт страхового відшкодування по «Європротоколу» в розмірі 50 000,00 грн.; - стягнути з ПрАТ «СК «Юнівес» на його користь інфляційні втрати, 3% річних та пеню у розмірі 4 615,64 грн., 891,78 грн. та 14 863,82 грн. відповідно; - стягнути з [PERSON] на його користь фактично нанесену шкоду в розмірі 129 331,59 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 24 887,97 грн. та 3 252,78 грн. відповідно; - стягнути з ПрАТ «СК «Юнівес» та [PERSON] на його користь пропорційно до заявлених вимог витрати на правничу допомогу в розмірі 18 500,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь витрати за складання звіту № 84/25.07.2022 в розмірі 2 000,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь витрати за складання актуалізованого звіту № 84/25.01.2023 в розмірі 1 000,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір у розмірі 1 726,58 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.03.2022 року о 08 год.30 хв. на бул. Кольцова, 14-У у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригоді за участю належного йому автомобіля «Опель Астра» д.н.з. [NUMBER] та автомобілем «Фольцваген Гольф» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Водій [PERSON] не заперечував зазначених вище обставин та своєї вини у ДТП і запропонував скласти «Спільне повідомлення про ДТП», тобто «Європротокол». У складеному «Європротоколі» були зафіксовані пошкодження його автомобіля. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Фольцваген Гольф» д.н.з. [NUMBER] була застрахована ПрАТ «СК «Юнівес» згідно полісу № 205200428. Вказує, що повідомив ПрАТ «СК «Юнівес» про настання страхового випадку, написав заяву про виплату страхової суми, однак, страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на невиконання потерпілою чи іншою особою, яка має право на страхове відшкодування, своїх обов`язків. Вважає відмову страхової компанії необґрунтованою, неправомірною і такою, що не відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому змушений звернутись до суду. Крім того, оскільки сума страхового відшкодування значно менше вартості реального ремонту автомобіля, також пред`являє вимоги до винуватця ДТП. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Олексієнко М.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву щодо того, що позов в частині вимог до нього задоволенню не підлягає, оскільки його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівес», тому остання має своїм обов`язком відшкодувати шкоду позивачу. Відповідач ПрАТ «СК «Юнівес», будучи в установленому порядку повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, з клопотаннями з процесуальних питань не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Зважаючи на викладене, задля забезпечення розумних строків розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності ПрАТ «СК «Юнівес», виходячи з положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником автомобіля «Опель Астра» д.н.з. [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 17). 20.03.2022 року о 08 год.30 хв. на бул. Кольцова, 14-У у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригоді за участю належного позивачу автомобіля «Опель Астра» д.н.з. [NUMBER] та автомобілем «Фольцваген Гольф» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , за обставин, коли автомобіль «Фольцваген Гольф» д.н.з. [NUMBER] при русі заднім ходом здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем позивача. Внаслідок даної ДТП транспортний засіб позивача зазнав механічних пошкоджень. Позивач спочатку не побачив пошкодження свого автомобіля, від`їхав до парадного свого будинку, й вийшовши з автомобіля лише тоді побачив його пошкодження, після чого одразу повернув авто на місце ДТП та почав шукати винуватця пригоди. З`ясувавши, що винуватцем ДТП є [PERSON] , який цього не заперечував та не заперечував своєї вини, склали «Спільне повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду», тобто «Європротокол». На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, ПрАТ «СК «Юнівес» згідно полісу № 205200428. ПрАТ «СК «Юнівес» листом № 22/05/30-01 від 30.05.2022 року відмовило у виплаті страхового відшкодування з посиланням на положення п. 33.2. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначивши, що оскільки обидва водії ТЗ залишили місце ДТП до моменту складання повідомлення про ДТП, вони не буди звільнені від обов`язку інформувати відповідні підрозділи НПУ, та відповідно не мали права складати Європротокол. Крім того, вказало, що оскільки позивач як водій ТЗ, причетного до ДТП, не був свідком скоєння ДТП, то він не має змоги підтвердити причини і обставини ДТП та особу іншого водія-учасника, відповідно, не можу дійти згоди щодо даних обставин (а.с. 27-28). Листом № 22/10/27-01 від 27.10.2022 року ПрАТ «СК «Юнівес» на адвокатський запис № 1 від 19.10.2022 року повідомило, що звіти або висновки експертів про вартість матеріального збитку товариство по даній справі не замовляло, розрахунку страхового відшкодування не проводило. На момент ДТП автомобіль «Фольцваген Гольф» д.н.з. [NUMBER] в ПрАТ «СК «Юнівес» за полісом добровільного страхування (зі збільшеним страховим лімітом відповідальності за нанесену шкоду), застрахований не був (а.с. 30). З метою визначення розміру матеріальної шкоди, яка була йому заподіяна у зв`язку із пошкодженням автомобіля, позивач звернувся до ФОП « [PERSON] » та уклав договір про проведення незалежної експертної оцінки від 09.07.2022 року (а.с. 36). На виконання зазначеного договору ФОП « [PERSON] » складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 84/25.07.22 від 12.07.2022 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 57 735,37 грн., вартість відновлювального ремонту - 115 420,08 грн. (а.с. 37-50). За проведення оцінки позивачем сплачено 2 000,00 грн. (а.с. 65). Згідно актуалізованого Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, складеного ФОП « [PERSON] » № 84/25.01.23 від 10.01.2023 року, вартість матеріального збитку становить 61 315,98 грн., вартість відновлювального ремонту - 129 331,59 грн. (а.с. 52-63). За складення актуалізованого звіту позивачем сплачено 1 000,00 грн. (а.с. 64). Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична чи фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Відповідно до положень п. п. 1.4. та 1.7. ст. 1 Закону № 1961-IV забезпеченим транспортним засобом, є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, а саме страхувальником та іншими особами, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до п. 1.7, 1.8 цього Закону страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц , провадження № 14-316цс18). Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Як встановлено, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Юнівес» згідно з полісом № АІ/8404548. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як встановлено, позивач звернувся до страхової компанії із відповідною заявою, проте, остання листом № 22/05/30-01 від 30.05.2022 року відмовило у виплаті страхового відшкодування з посиланням на положення п. 33.2. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначивши, що оскільки обидва водії ТЗ залишили місце ДТП до моменту складання повідомлення про ДТП, вони не буди звільнені від обов`язку інформувати відповідні підрозділи НПУ, та відповідно не мали права складати Європротокол. Крім того, вказало, що оскільки позивач як водій ТЗ, причетного до ДТП, не був свідком скоєння ДТП, то він не має змоги підтвердити причини і обставини ДТП та особу іншого водія-учасника, відповідно, не можу дійти згоди щодо даних обставин. Звіти або висновки експертів про вартість матеріального збитку, завданого позивачу, страхова компанія не замовляла, розрахунку страхового відшкодування не проводила. Згідно абзацу 3 п. 33.2 ст. 33 Закону № 1961-IV у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. Граничний розмір страхової виплати при складанні учасниками події «Європротоколу», яка на день настання страхового випадку становила 50 000,00 грн. Відповідно до п. 2.10. ПДР України у разі причетності до ДТП водій зобов`язаний, зокрема, негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди, не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди. Отже, обов`язком водія транспортного засобу при настанні ДТП є негайна зупинка і залишення на місці пригоди принаймні до складання повідомлення про ДТП. Однак, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Як встановлено судом, позивач, виявивши пошкодження свого автомобіля, повернув автомобіль на місце ДТП, щоб зафіксувати обставини пригоди, що є винятковим засобом самозахисту позивачем порушених прав, оскільки в іншому випадку він втратив би право на задоволення своїх вимог про відшкодування шкоди. Пунктом 33.3. ст. 33 Закону № 1961-IV передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Обставин того, що пошкоджений автомобіль умисно не був наданий позивачем для огляду представнику страховика в тому стані, в якому він знаходився після ДТП, в ході розгляду справи не встановлено. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивачем на вимогу страхової було надано акт огляду автомобіля та його фоторграфії. Відповідно до п. 37.1.3. ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. За змістом наведеної правової норми порушення потерпілим передбачених законом обов`язків, зокрема залишення місця ДТП та надання страховику пошкодженого транспортного засобу не в тому вигляді, в якому він знаходився після ДТП, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування лише у тому разі, якщо такі порушення перешкодили страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, або унеможливили встановити розмір заподіяної шкоди. Разом з тим, таких обставин судом не встановлено. В даному випадку вимушено допущені позивачем незначні формальні порушення законодавства ніяким чином не перешкодили страховій компанії встановити вказані обставини. Факт настання страхового випадку відповідачем [PERSON] не заперечується. Обставин, які б об`єктивно перешкодили страховику визначити розмір шкоди, також не існувало. Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства ( ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Підстави для неприйняття судом до уваги звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 84/25.07.22 від 12.07.2022 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 57 735,37 грн., у суду відсутні, так само як останній і не заперечується страховою компанією. Тому, виходячи з викладеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і давши їм належну правову оцінку, суд надходить до висновку про те, що із ПрАТ «СК «Юнівес» підлягає стягненню на користь позивача 50 000,00 грн. у межах ліміту її відповідальності. В той же час суд критично оцінює наданий позивачем актуалізованого Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, складеного ФОП « [PERSON] » № 84/25.01.23 від 10.01.2023 року, оскільки цей звіт виготовлений за власної ініціативи позивача через шість місяців після ДТП, а тому не приймається до уваги. Так, згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, здійснюється відповідно до Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року. Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. Згідно з п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Клопотання про призначення судово-автотоварознавчої експертизи з метою визначення дійсного розміру матеріального збитку позивачем також не було заявлено. На думку суду, за цей період автомобіль міг на мати інші пошкодження, не пов`язані з ДТП, однак, суд позбавлений можливості самостійно перевірити вказані обставини. До того ж коливання курсу валют не є підставою для уточнення попередніх висновків експертів, адже, на думку суду, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Що стосується стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, то слід вказати таке. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Суд, перевіривши правильність розрахунку, з урахуванням визначених представником позивача позовних вимог, викладених у позові, приймаючи до уваги позицію сторони - відповідача ПрАТ «СК «Юнівес», яка скориставшись своїми правами на власний розсуд, відзив на позов не подала, розрахунки позивача власним контрозрахунком не спростувала, із клопотаннями з процесуальних питань не зверталась, приходить до висновку про стягнення з відповідача ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивача інфляційні втрати, 3% річних та пеню у розмірі 4 615,64 грн., 891,78 грн. та 14 863,82 грн. відповідно. Також, з ПрАТ «СК «Юнівес» підлягають стягненню на користь позивача витрати на проведення експертизи (дослідження) - звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 84/25.07.22 від 12.07.2022 року в розмірі 2 000,00 грн. (а.с. 65). В частині заявлених вимог до [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно ст. 29 ЗаконуУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно п. 32.7 ст. 32 Закону страхова компанія не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Відповідно до п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості (далі - ВТВ) - умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (Сврз) та величини ВТВ. Згідно п. 12.1 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Отже, страхова компанія відшкодовує вартість збитків, оцінених експертним шляхом за мінусом фізичного зносу, втрати товарної вартості та франшизи. У страхової компанії не виникає обов`язку по відшкодуванню цих коштів. Разом з тим, за змістом положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до ст. 229 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно із вимогами ст. ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відносини між [PERSON] та ПрАТ «СК «Юнівес» регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону № 1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Різниця між сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із [PERSON] на користь позивача суд приймає за основу звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 84/25.07.22 від 12.07.2022 року, який не оспорений стороною відповідачів. Відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивача, в матеріалах справи відсутні. Так, згідно із звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 84/25.07.22 від 12.07.2022 року, вартість відновлювального ремонту склала 115 420,08 грн, а вартість матеріального збитку (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) 57 735,37 грн. Зі страховика підлягає стягненню 50 000,00 грн. (із розрахунку ліміту відповідальності через складання Європротоколу). Таким чином, розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] становить 65 420,08 грн. із розрахунку 115 420,08 грн. - 50 000,00 грн. Разом з тим, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача не підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати, з огляду на наступне. Згідно ст. 352 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У п. п. 44 та 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Аналіз положень ст. ст. 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. В даному випадку, між сторонами договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з відповідачів на користь позивача майнової шкоди, яке не виконувалась відповідачами не ухвалювалось. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 757/3725/15-ц, провадження № 61-12530св18. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 2 278,43 грн. судового збору за майнову вимогу в розмірі 227 842,77 грн. Однак, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 377,91 грн. (50 000,00 грн. + 4 615,64 грн. +891,78 грн. + 14 863,82 грн. + 2 000,00 грн. + 65 420,08 грн./227 842,77 грн.*2 278,43 грн.). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судові витрати у межах судового збору підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених вимог, а саме: - з ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивача підлягає стягненню 723,71 грн. судового збору (50 000,00 грн. + 4 615,64 грн. +891,78 грн. + 14 863,82 грн. + 2 000,00 грн./137 791,32 грн.*1 377,91 грн.). - з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 654,20 грн. судового збору (65 420,08 грн./137 791,32 грн.*1 377,91 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial