Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на частину квартири загальною площею 65,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , визнавши право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 65,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] в цілому. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року, який було розірвано рішенням суду від 05 грудня 2018 року. 15 жовтня 2007 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про організацію та проведення будівництва з ВАТ «Тернопільбуд», предметом якого було організація та проведення будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] вартість цільового об`єкту на момент укладення Договору склала 284\~378 грн. Розпорядженням Тернопільської міської ради від 24 грудня 2012 року № 227 багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями господарського призначення за адресою: [ADDRESS] (поз. 9) присвоєно адресний номер: [ADDRESS] . В подальшому забудовником було змінено нумерацію квартири з [ADDRESS] . 13 вересня 2022 року державним реєстратором зареєстровано право спільної часткової власності [PERSON] на частку квартири загальною площею 65,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 25 жовтня 2022 року державним реєстратором зареєстровано право спільної часткової власності [PERSON] на квартири загальною площею 65,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 20 вересня 2007 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] , яка є її матір`ю, кошти в сумі 70\~000 доларів США для купівлі двокімнатної квартири. Вказує, що квартира [ADDRESS] придбана за надані [PERSON] як позику кошти. [PERSON] не вкладав у придбану квартиру ні своїх коштів, ні своєї праці, оскільки ніде не працював, ніколи у квартирі [ADDRESS] не проживав, не брав участі в її утриманні, здійсненні ремонту, облаштуванні для проживання. [PERSON] витратила на ремонт та облаштування квартири 148\~192,00 грн., станом на кінець 2022 року [PERSON] сплачено 49\~829,00 грн. на утримання квартири, що в сумі становить 69,63 відсотка від вартості придбання квартири. Окрім того, [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, неодноразово позичав у [PERSON] кошти, проте не повертав їх. Також зазначає, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбу, тривалий час не вели спільного господарства, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року у справі №607/21571/18 про розірвання шлюбу. Вказує, що кошти, сплачені по договору про організацію будівництва це кошти, які як позику надала позивачці її мати [PERSON] , яка з 2000 року працює закордоном, що спростовує презумпцію спільності майна подружжя, тому вважає, що зареєстроване право спільної часткової власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] підлягає припиненню. З цих підстав просить позов задовольнити. 07 квітня 2023 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Кметика В.Я. надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі та заперечує проти їх задоволення з наступних підстав. З інформації, зазначеної у довідці № 05/119, виданої 06 березня 2019 року ТзОВ «Тернопільбуд», вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири [ADDRESS] . 04 серпня 2021 року Тернопільським апеляційним судом винесено постанову, якою скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 березня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зокрема, спірної квартири, та відмовлено [PERSON] у задоволенні позову. Колегія суддів прийшла до висновку, що спір є передчасним та [PERSON] може оформити право власності на частину квартири у державного реєстратора, оскільки згідно акту передачі-приймання виконаних робіт від 19 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] прийняли будівництво квартири, загальною площею 65, кв.м., житловою 33,5 кв.м. та відповідно до довідки ТОВ «Тернопільбуд» ними повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири в рівних частках. Вказує, що презумпція спільності права власності подружжя на майно позивачем не спростовано, хоча саме на неї покладено тягар доказування обставин, необхідних для спростування презупції. Вважає, що посилання позивачки як на підставу визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру на ту обсавину, що вказана квартира придбана за надані [PERSON] як позику [PERSON] кошти, не заслуговує на увагу, з огляду на наступні обстаивни. По-перше, відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії розписки її оригіналу. По-друге, позивачем не вказано у позовній заяві та не надано жодного доказу на підтвердження того, коли саме, в якому розмірі та коли було сплачено кошти за квартиру [ADDRESS] , тому твердження позивачки про придбання квартири за надані [PERSON] у позику кошти, нічим не підтверджені. По-третє, відповідно до довідки ТзОВ «Тернопільбуд» [PERSON] та [PERSON] оплата вартості квартири проведена в рівних частках. Відтак покупцями та платниками за укладеним договором в рівних частках були [PERSON] і [PERSON] , що спростовує твердження позивача про оплату вартості придбаної квартири виключно лише нею за рахунок позичених коштів. Вказана обставина (щодо сплати вартості квартири в рівних частках) встановлена Тернопільським апеляційним судом у справі № 607/15951/19, тому в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Вважає, що з цих підстав в задоволенні позову необхідно відмовити. 13 квітня 2023 року від представника позивача адвоката Світлика О.М. надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що твердження представника відповідача про те, що факт сплати вартості квартири в рівних частинах позивачем і відповідачем не доказується в силу приписів ст. 82 ЦПК України, є хибним, не відповідає фактичним обставинам справи. Так, Тернопільським апеляційним судом у справі № 607/15951/19 не досліджувалось питання хто, коли, яким чином сплатив за квартиру [ADDRESS] . Судом було лише констатовано інформацію, яка зазначена в довідці № 05/119 від 06 березня 2019 року, яка видана ТзОВ «Тернопільбуд». Ухвалою судді від 16 березня 2023 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18 квітня 2023 року. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року частково задоволено клопотання представника позивача. Витребувано з Головного управління ДПС в Тернопільській області інформацію про суми виплачених доходів та утримання податків щодо відповідача. Ухвалою суду від 05 травня 2023 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 липня 2023 року вказану ухвалу від 05 травня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протокольною ухвалою суду від 05 вересня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 вересня 2023 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року до 05 грудня 2018 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 жовтня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області, про що зроблено актовий запис № 1274. 15 жовтня 2007 року між [PERSON] , [PERSON] \~(Сторона 1) та ВАТ «Тернопільбуд» (Сторона 2) укладено договір №21 про організацію та проведення будівництва, відповідно до умов якого Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] Сторона 1 зобов`язується оплатити визначену договором вартість цільового об`єкту та прийняти зазначений об`єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим договором. Планова вартість цільового об`єкту 284 378 грн. Згідно довідки №05/119, виданої 06 березня 2019 року ТзОВ «Тернопільбуд», [PERSON] \~та [PERSON] \~(в рівних частках) повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири [ADDRESS] . 19 червня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] та представником ТзОВ «Тернопільбуд» підписано акт передачі приймання виконаних робіт, у якому зазначено, що відповідно до договору №21 від 15 жовтня 2007 року, Виконавець виконав весь комплекс будівельно-монтажних робіт та супутніх послуг по будівництву двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м. Виконання вищевказаних робіт та послуг відповідно до договорів завершено 26 листопада 2012 року. 26 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] , відповідно до якого зазначений об`єкт нерухомості вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації. Розпорядженням Тернопільської міської ради №227 від 24 грудня 2012 р. присвоєно прийнятому в експлуатацію багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення за адресою [ADDRESS] (позиція 9) загальною площею 8 518,9 кв.м., житловою площею 2 710,2 кв.м., що засвідчується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації №ТП 14312228506, зареєстрованою інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 26 листопада 2012 р., адресний номер [ADDRESS] . Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року у цивільній справі №607/23949/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] у користь [PERSON] борг за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, проценти за користування коштами в розмірі 17799,57 грн., а також три проценти річних у розмірі 3383 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині стягнення процентів та стягнення судового збору скасовано. Ухвалено нове рішення у цій частині, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування коштами в розмірі 1510 грн. та 513,09 грн. сплаченого судового збору. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2021 року скасовано і відмовлено [PERSON] в позові до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір про організацію та проведення будівництва квартири із забудівником ВАТ «Тернопільбуд» було укладено [PERSON] та [PERSON] , згідно якого загальна проектна площа квартири [ADDRESS] становить 66.25 кв.м., житлова 38,36 кв.м. (в подальшому мала місце зміна нумерації квартири на [ADDRESS] ) та що згідно пункту 6.1 вказаного договору після введення будинку в експлуатацію забудівник зобов`язується підготувати всі необхідні документи для оформлення права власності на квартиру. Згідно акту передачі-приймання виконаних робіт від 19 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] прийняли будівництво квартири загальною площею 65,2 кв.м., житловою 33,5 кв.м. та відповідно до довідки ТОВ «Тернопільбуд» ними повністю проведена оплата вартості двокімнатної квартири в рівних частках. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач може оформити право власності на 1/2 частину квартири у державного реєстратора, тобто спір є передчасним. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 322172225 від 07 лютого 2023 року, за [PERSON] 13 вересня 2022 року зареєстровано право спільної часткової власності на частку квартири, загальною площею 65,2 кв.м., житлова площа 33,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 322173459 від 07 лютого 2023 року, за [PERSON] 25 жовтня 2022 року зареєстровано право спільної часткової власності на частку квартири, загальною площею 65,2 кв.м., житлова площа 33,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичний осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 листопада 2020 року, наданих Тернопільською державною податковою інспекцією, [PERSON] з 01 січня 2006 по 31 грудня 2018 року отримувала доходи у вигляді заробітної виплати, державної матеріальної та соціальної допомоги на надання соціальних послуг. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичний осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 02 травня 2023 року, наданих головним управлінням ДПС у Тернопільській області, [PERSON] з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2012 року отримував доходи у вигляді заробітної плати. З копії розписки від 20 вересня 2007 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] 20 вересня 2007 року отримала в борг від [PERSON] кошти в сумі 70000 доларів США для купівлі двокімнатної квартири. Кошти зобов`язалась повернути до 31 грудня 2022 року. Згідно з положеннями\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. В силу вимог ч.ч. 1, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року до 05 грудня 2018 року. В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв.м. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , по частці. Відповідно до\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. За змістом ч. 1 та ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої в постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, яка з точки зору ч.4\~ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом,\~на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Так, позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно\~статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Так, в обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що квартира придбана за кошти, одержані нею в борг від матері [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що частини четвертої\~статті 65 СК України\~встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з тим, у частини третьої, четвертої\~статті 65 СК України\~встановлено наступне\~для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово.\~Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18) до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 462/1868/15-ц. Згідно з наявною в матеріалах справи копією розписки, грошові кошти на придбання квартири були надані позивачці в борг, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності. Позивачкою не доведено також належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики від 20 вересня 2007 року використані нею за призначенням, тобто на придбання спірної квартири. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання вказаного майна. Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц У матеріалах справи відсутні також докази про реальне виконання вказаного договору позики. Отже, ті обставини, що нерухомість була придбана нею особисто за позичені кошти і не в інтересах сім`ї, позивачка не довела належними та допустимим доказами, а відповідно до\~ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, як передбачено ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для визнання за нею права особистої власності на квартиру\~\~за адресою: [ADDRESS] , посилалася на те, що вказана квартира була придбана нею за власні кошти, які вона позичила у матері [PERSON] , при цьому зазначила, що згідно рішення суду про розірвання шлюбу від 05 грудня 2018 року встановлено, сторони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Разом з тим, позивачем не додано суду відповідного рішення суду, яким було б встановлено факт окремого проживання сторін на момент купівлі квартири, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбу між ними. Наявне у матеріалах справи рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, на яке посилається позивачка в обґрунтування своїх доводів, не є належним доказом, який би підтверджував вказані обставини, оскільки останні не є предметом доказування у справі про розірвання шлюбу. Натомість, як вбачається зі змісту Договору № 21 про організацію та проведення будівництва від 15 жовтня 2007 року, стороною договору (Сторона 1) є [PERSON] та [PERSON] . Відтак, з врахуванням викладеного, позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , за особисті кошти. А отже, спірна квартира була набута сторонами саме у спільну сумісну власність. Твердження позивачки про те, що відповідач не працював та не отримував доходи спростовується відомостями, наданими ГУ ДПС у Тернопільській області з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] , згідно яких останній у період з 2006 по 2012 роки працював та отримував заробітну плату. При цьому, доводи позивачки про те, що відповідач не брав жодної участі у проведенні ремонтних робіт, а ремонт та облаштування квартири зроблено її коштами, суд до уваги не бере, оскільки позовних вимог відповідно до ч. 3 ст. 357 ЦК України [PERSON] про збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності у зв`язку з поліпшенням спільного майна, яке не можна відокремити, зроблене за її кошти, не заявлено. За таких обставин, враховуючи те, що позивачкою не спростовано презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надано доказів, які б підтверджували купівлю квартири за її особисті кошти, тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відсутні підстави стягувати з відповідача будь-які судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed