Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просить припинити спільну сумісну власність на квартиру [ADDRESS] придбану у шлюбі та визнати право приватної (особистої) власності на вказану квартиру за позивачем [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 30.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис 693. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.10.2016 року шлюб між сторонами розірваний. Позивач зазначає, що у шлюбі за її особисті кошти була придбана квартира [ADDRESS] . При цьому, за договором купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року покупцем квартири [ADDRESS] зазначено відповідача, і відповідно, державна реєстрація права власності на спірне майно здійснена також за [PERSON] . Позивач вказує, що спірна квартира, хоч і придбана в період шлюбу, але є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за її особисті кошти. Підтвердженням придбання квартири за особисті кошти зазначає письмову заяву [PERSON] у якій він особисто підтверджує отримання від [PERSON] 70 000 доларів США на придбання житла. Оскільки відповідач почав здійснювати перешкоди у користуванні позивачем квартирою, остання звернулася до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник подала до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за відсутності сторони позивача та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву у якій підтвердив обставини придбання квартири та визнав позовні вимоги у повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 30.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис 693. Судом встановлено, що 29.08.2007 року за договором купівлі-продажу покупцем у якому вказано [PERSON] , придбано квартиру [ADDRESS] . Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.10.2016 року №756/9716/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірваний. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами в період шлюбу. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.ст.70,71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц. Матеріали справи містять заяву [PERSON] у якій він особисто підтверджує отримання від [PERSON] належних їй 70 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] (а.с.24). Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження вбачається, що квартира [ADDRESS] під обтяженням та забезпеченням не перебуває. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні не надано жодного доказу на спростування позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги визнання відповідачем позову, також що таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved