Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення авансу. Позовна заява обґрунтована тим, що 09 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений Попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п.1.1. цього договору, сторони зобов`язалися у строк не пізніше 11.03.2022 року укласти договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Власниками вказаної квартири є відповідачі. Відповідно до п.2.1. Попереднього договору, сторони домовилися, що договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 11.03.2022. Ціна продажу визначилася сторонами в гривневому еквіваленті 45 000,00 дол США за курсом НБУ на день укладення Основного договору, що на день підписання Попереднього договору за офіційним курсом НБУ тановило 1 258 285,50 грн. Відповідно до п. 4.1. Попереднього договору, покупець на забезпечення виконання зобов`язань за цим Попереднім договором сплатила продавцям забезпечувальний платіж на умовах визначених цим Попереднім договором у розмірі 1500,00 доларів США, які вона передала, а продавці отримали саме у валюті долари США під час підписання Попереднього договору. За умовами Попереднього договору продавці своїм підписом підтвердили факт отримання від позивачки вказаної суми грошей. Сторони встановили, що передбачений Попереднім договором забезпечувальний платіж не є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, які передбачені ст. 546 Цивільного кодексу України, тобто не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022/2022-02-24 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України було введено воєнний стан. У більшості областей України були розпочаті та наразі ведуться активні бойові дії. Київ також не є виключенням, адже постійно попадає під ракетні удари. Правовий режим воєнного стану вніс ряд коректив у діяльність місцевого самоврядування, зокрема щодо надання адміністративних послуг. Набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №209 «Деякі питання державної реєстрації в умовах воєнного стану та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 164». Після введення воєнного стану в Україні доступ до більшості державних реєстрів був суттєво обмежений, що фактично унеможливило багато операцій на ринку нерухомості. Тож, в період дії нашого Попереднього договору, укладення Основного договору купівлі-продажу квартири було юридично абсолютно неможливим. Тож, очевидним є той факт, що між сторонами так і не укладено і не могло бути укладено основного договору купівлі-продажу спірної квартири станом на день закінчення строку дії Попереднього договору. Як позивачці стало відомо, що наразі спірна квартира знов виставлена на продаж, підтверджується випискою з сервісу оголошень ОЛХ за посиланням [INFO]. З метою досудового врегулювання спору позивачка направила на адресу продавців претензію з вимогою повернути безпідставно утримувані грошові кошти, однак відповіді на претензію не отримала, внаслідок чого остання звернулася до суду з позовом про стягнення авансу в сумі 1500,00 доларів США та понесені нею судові витрати. Ухвалою судді від 08.05.2023 було відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 12.06.2023 від представника відповідачів - адвоката Крюкової М.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому з доводами позивачки не погоджуються та вважають їх такими що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачі неодноразово зв`язувалися з позивачкою через «Телеграм», однак по сьогоднішній день позивачка відмовляється виконувати попередній договір та купувати квартиру. Окрім того, позивачці ніхто не створював перешкод у придбанні квартири, вона мала повноцінне право придбати зазначену квартиру, однак в односторонньому порядку відмовилася, що підтверджується вимогою останньої від 20.04.2023. Тобто позивачка не вжила заходів, щоб придбати спірну квартиру. А тому на підставі вищевикладеного просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно ухвали судді від 05.07.2023 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників у судове засідання. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надаючи пояснення, посилалася на обставини викладені нею у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачів - адвокат Крюкова М.В. заперечували проти позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, а тому просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за викликом суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши поясення присутніх учасників справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, що 09 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений Попередній договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п.1.1. цього договору, сторони зобов`язалися у строк не пізніше 11.03.2022 року укласти договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Згідно з п.2.1. Попереднього договору, сторони домовилися, що договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 11.03.2022. Ціна продажу визначилася сторонами в гривневому еквіваленті 45 000,00 дол. США за курсом НБУ на день укладення Основного договору, що на день підписання Попереднього договору за офіційним курсом НБУ становило 1 258 285,50 грн.. Відповідно до п. 4.1. Попереднього договору, Покупець на забезпечення виконання зобов`язань за цим Попереднім договором сплатила Продавцям забезпечувальний платіж на умовах визначених цим Попереднім договором у розмірі 1500,00 доларів США, які вона передала, а Продавці отримали саме у валюті долари США під час підписання Попереднього договору. За умовами вказаного договору Продавці своїм підписом на Попередньому договорі підтвердили факт отримання від позивачки вказаної суми грошей. Сторони встановили, що передбачений Попереднім договором забезпечувальний платіж не є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, які передбачені ст. 546 Цивільного кодексу України, тобто не с неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. З метою досудового врегулювання спору позивачка направила на адресу продавців претензію з вимогою повернути безпідставно утримувані грошові кошти, однак відповіді на претензію не отримала. Згідно зі статтями 627, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Так, Верховний Суд в своїй Постанові від 17.06.2021 по справі № 711/5065/15- ц дійшов правового висновку про те, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Верховний Суд наголосив, що у випадку, якщо договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана грошова сума є авансом, який підлягав поверненню. Верховний Суд наголошує, що за своєю правовою природою аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Окрім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. Резюмуючи описану вище позицію, Верховний Суд вказує, що у разі, коли сторони домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Аналогічні правові висновки сформовані Верховним Судом у своїх постановах від 28.08.2019 у справі №128/1885/14-ц та від 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні соціальною цінністю. У зв`язку з військовою агресією, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05.00 годин 24.02.2022 строком на 30 діб. За таких обставин, суд дійшов висновку, що введення воєнного стану із 05.00 годин 24.02.2022 є випадком непереборної сили, а відтак враховуючи, що договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не було укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 1 500 дол. США. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У спорах про захист прав споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на виконавці робіт, в свою чергу відповідачем не надано до суду доказів належного виконання своїх обов`язків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 357, 87 грн. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved