Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

22 березня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. 28 березня 2023 року позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву (а.с.12-14). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 14 лютого 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. та зареєстровано у реєстрі за № 65. Згідно даного договору позивач передала у власність, а відповідач набув у власність належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, за умовами даного договору відповідач зобов`язався надавати позивачу довічний догляд (утримання) у вигляді: закупівлі продуктів харчування один раз на тиждень, приготування їжі; здійснення догляду та необхідної допомоги, а саме прибирання зазначеної вище квартири з миттям підлоги один раз на тиждень; відвідування позивача; забезпечення позивача необхідним медичним обслуговуванням та ліками; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, які відповідають сезону. Вартість матеріального забезпечення повинна становити не менше мінімального прожиткового мінімуму. Між тим, свої зобов`язання за договором довічного утримання (догляду) відповідач не виконує. Починаючи з січня 2021 року і по час звернення до суду з позовною заявою відповідач жодного разу не з`явився до позивача, відповідно він не виконує умови договору. Посилаючись на те, що відповідач не виконує взяті на себе за вказаним договором зобов`язання, позивач вважає, що за таких обставин договір підлягає розірванню, та у зв`язку з чим підлягають застосуванню, передбачені законом наслідки такого розірвання, а тому просить розірвати договір довічного утримання (догляду) від 14.02.2014 року, який укладений між [PERSON] і [PERSON] , та який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. і зареєстровано у реєстрі за № 65; скасувати заборону відчуження, накладену 14 лютого 2014 рокуприватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання від 14 лютого 2014 року та зареєстровану у реєстрі за номером 66; а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3220 грн. 80 коп. (сума судового збору, яку сплачено позивачем при зверненні до суду) та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 березня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.25). У судовому засіданні позивач [PERSON] і її представник - адвокат Трачук О.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1141453 від 20.09.2023 року (а.с.64-65), підтримали заявлені вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві, та просили суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, які викладені у ньому, та на надані докази. Разом з тим, сторона позивача не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовими конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.33, 39, 61, 63). Крім того, належне сповіщення відповідача про судове засідання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого 29.05.2023 року відповідач [PERSON] особисто отримав судову повістку (а.с.40). Також належне сповіщення відповідача здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України про виклик відповідача [PERSON] до суду, відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.37). Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідач суду не надав, відзиву на позов, заперечень проти заявлених позивачем позовних вимог суду також не представлено. Допитана в якості свідка по справі [PERSON] , яка являється сусідкою по під`їзду позивача [PERSON] пояснила, що вона допомагає останній, зокрема, купує позивачу ліки, продукти харчування. Від [PERSON] вона знає, що остання уклала договір довічного утримання з [PERSON] . Разом з тим, вона жодного разу вона не бачила відповідача [PERSON] вдома у позивача, і відповідно не бачила, щоб він допомагав позивачу [PERSON] та виконував умови договору довічного утримання. [PERSON] самостійно здійснює догляд за своєю квартирою, готує їжу, здійснює оплати за комунальні послуги. Допитана в якості свідка по справі [PERSON] , яка являється близькою подругою позивача [PERSON] пояснила, що вона допомагає останній, зокрема, вона купує для [PERSON] ліки та продукти харчування. Їй також відомо, що позивач [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON] , проте, зі слів останньої їй відомо, що друга сторона договору довічного утримання не виконує умови договору, не здійснює жодних дій щодо догляду позивача, зокрема, не сплачує за комунальні послуги, не забезпечує одягом та продуктами харчування. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. та зареєстровано у реєстрі за № 65 (а.с.5-6). Згідно п.1.1. договору довічного утримання (догляду), відчужувач ( [PERSON] ) передає, а набувач ( [PERSON] ) отримує у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. та взамін чого зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. 14 лютого 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В., на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням даного договору довічного утримання (догляду) накладено заборону відчуження, зазначеного у договорі нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , до виконання, припинення чи розірвання договору, яку зареєстровано у реєстрі за номером 66 (з.б.а.с.6). На підставі вищевказаного договору довічного утримання зазначена у ньому квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору довічного утримання (догляду) від 14.02.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17810969 від 14.02.2014 року (а.с.6). До моменту укладення договору довічного утримання вказана вище квартира належала позивачу [PERSON] на праві приватної власності: частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Жовтневою районною радою міста Запоріжжя 27.02.1998 року,зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 27.03.1998 року в реєстровій книзі 188 за реєстровим номером 34539 та договору про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. 29.01.2014 року; та частка квартири на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. 29.01.2014 року за реєстровим номером 88, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.01.2014 року. Відповідно до п.п.3.1.1, 3.2.1 даного договору, відчужувач ( [PERSON] ) має право вимагати своєчасного та повного здійснення надання від набувача ( [PERSON] ) догляду, згідно з п.2 цього договору. Набувач ( [PERSON] ) зобов`язаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати довічно догляд згідно із п. 2 цього договору. Згідно пункту 2.1 утримання (догляд) надається позивачу у вигляді: -забезпечення довічного проживання відчужувача і користування всією зазначеною квартирою; -закупівлі продуктів харчування один раз на тиждень, приготування їжі; -здійснення догляду та необхідної допомоги, а саме прибирання зазначеної квартири з миттям підлоги один раз на тиждень, відвідування відчужувача; -надання побутових послуг, а саме: прання спідньої і постільної білизни два рази на місяць; - забезпечення необхідним медичним обслуговуванням та ліками; -забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, які відповідають сезону; -у разі смерті відчужувача - поховати її, оплатити ритуальні послуги та встановити надгробок. Пунктом 2.2. даного договору визначено, що вартість матеріального забезпечення повинна становити не менше мінімального прожиткового мінімуму. В обґрунтування позову, позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе за договором довічного утримання зобов`язання. Починаючи з січня 2021 року і по час звернення до суду з даною позовною заявою відповідач не з`явився до позивача жодного разу. Враховуючи, що стан здоров`я позивача погіршився і вона потребує постійної сторонньої допомоги, вона змушена звертатись до сторонніх осіб по допомогу. Вона також несе витрати щодо утримання квартири та сплати комунальних послуг. За вказаних обставин, позивач не бажає продовжувати договірні відносини з відповідачем і просить суд розірвати договір довічного утримання. На підтвердження того, що позивач [PERSON] несе витрати щодо утримання квартири, оплачує комунальні послуги та купує в аптеці лікарські препарати, суду надано квитанції та чеки (а.с.14-21, 47-55). Відповідно до п.1) ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання. згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з положеннями статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Як вказано в ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами п.1) ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України). За змістом п.п.3.1.2 договору довічного утримання (догляду) від 14.02.2014 року, відчужувач має право вимагати розірвання договору та повернення квартири в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 21.06.2021 р. у справі № № 644/1566/19, від 25.02.2021 р. у справі №686/13821/19, від 28.03.2018 р. у справі № 509/513/16-ц, від 29.08.2018 р. у справі № 755/1226/17-ц та від 06.05.2020 р. у справі № 755/1750/19. Під час розгляду справи стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження належного виконання умов договору довічного утримання. Також відповідач не висловлював заперечень щодо обставин, викладених позивачем. При цьому, враховуючи предмет позову, саме на відповідача покладається обов`язок щодо доведення обставин, які б свідчили про належне виконання ним прийнятих за договором обов`язків. Враховуючи, що між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду) від 14 лютого 2014 року, умови якого позивачем [PERSON] були виконані, шляхом передання належної їй на праві приватної власності квартири у власність відповідачу [PERSON] , останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, зокрема не забезпечує позивача матеріально, не здійснює догляд за нею, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне розірвати договір довічного утримання (догляду), який укладений 14.02.2014 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 65. Оскільки, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання (догляду), тому, приймаючи до уваги положення ч.1 ст. 756 ЦК України, вважає необхідним задовольнити позов також у іншій частині позовних вимог, зокрема застосувати наслідки розірвання вказаного договору, а саме визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а також скасувати обтяження у вигляді заборони на відчуження квартири, накладені приватним нотаріусом на підставі зазначеного договору. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Також, згідно з положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п. 1) ч. 3 ст. 133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 4) ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Аналізуючи вищевикладене, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат, у даному випадку витрат на професійну правничу допомогу, - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими позовними вимогами в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Так, з матеріалів позовної заяви вбачається, що між позивачем [PERSON] і адвокатом Трачук Н.І. 15 березня 2023 року було укладено Договір про надання правничої допомоги та представництво, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.23). Також повноваження представника у даній справі підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1118935, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.22). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4). Представником позивача - адвокатом Трачук Н.І. на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу надано квитанцію № 355615 від 13 червня 2023 року (а.с.46). Вищенаведений документ судом може бути оцінено як належний та достатній у розумінні положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, оскільки підтверджує факт понесених (здійснених) позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Дослідивши докази на підтвердження витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, проаналізувавши обсяг та склад робіт, виконаних адвокатом Трачук Н.І., складність справи, яка розглянута судом за правилами загального позовного провадження, а також час, витрачений адвокатом на надання послуг, суд приходить до висновку, що понесені позивачем [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 5000 гривень. Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, суд вважає достатньою компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 5000 гривень. Підстав для стягнення з відповідача ще додатково 5000 гривень суд не вбачає. Разом з тим, відповідно до п.1) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. Тому, заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат у вигляді судового збору, суд вважає необхідним, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] понесені позивачем та документально нею підтверджені судові витрати з оплати судового збору в сумі 3220 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією № 32528798800006505097 від 17.03.2023 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial