Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з майна. Згідно заявлених вимог позивач просить суд зняти арешт з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва № 769 від 11 вересня 2022 року, накладений на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва № 755/11277/19 від 15 липня 2019 року, запис про обтяження № 38142224 від 16 липня 2019 року, обтяжувач - Дніпровський районний суд міста Києва. Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів № 498254 від 20 серпня 2020 року, виданого ДП «Сетам», та акту про проведення електронних торгів від 10 вересня 2020 року, виданого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Соланьком М. М., позивача визнано переможцем торгів щодо об`єкту нерухомого майна - двокімнатної квартири загальною площею 43,5 кв. м, житловою площею 24,7 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, 11 вересня 2020 року, на підставі акту про проведення електронних торгів від 10 вересня 2020 року ВП № [NUMBER] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмич В. М. позивачу видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта 2166155180000. Позивач зазначає, що після оформлення права власності на квартиру він дізнався про наявність запису про обтяження № 38142224 від 16 липня 2019 року, а саме про арешт належної йому квартири, накладений на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва № 755/11277/19 від 15 липня 2019 року (обтяжувач - Дніпровський районний суд міста Києва). З метою відновлення своїх прав та законних інтересів як власника квартири - вільного володіння, користування та розпорядження належним майном позивач вимушений звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 27-28). Копію вказаної ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем [PERSON] отримано 11 січня 2023 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 31). Відповідачем [PERSON] копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, конверт разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та доданими документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 30). Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 498254 від 20 серпня 2020 року, виданого ДП «Сетам» (а. с. 9-10), та акту про проведені електронні торги від 10 вересня 2020 року, виданого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Соланьком М. М. (а. с. 11-12), [PERSON] є переможцем торгів щодо об`єкту нерухомого майна - двокімнатної квартири загальною площею 43,5 кв.м, житловою площею 24,7 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 11 вересня 2020 року на підставі акту про проведені електроні торги від 10 вересня 2020 року ВП №62404775 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмич В.М. позивачу видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, зареєстроване в реєстрі за № 769 (а. с. 13). 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмич В.М. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого в реєстрі за № 769, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54020132 від 11 вересня 2020 року та внесено запис № 38142088 про право власності [PERSON] на зазначену квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 14). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 240960174 від 19 січня 2021 року (а.с. 15) за реєстраційним номером об`єкта 2166155180000 наявний запис про обтяження № 38142224 від 16 липня 2019 року - арешту належної [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , накладеного на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі № 755/11277/19 (особа, майно якої обтяжується - [PERSON] ; особа, в інтересах якої встановлено обтяження - [PERSON] ; обтяжувач - Дніпровський районний суд міста Києва). Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі № 755/11277/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року у справі №755/11277/19 заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року мотивована тим, що: «відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. При цьому із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 607/15533/17 (провадження № 61-43809св18), від 10 лютого 2021 року в справі № 641/1271/19-ц (провадження № 61-5579св20). Виходячи з цього, суд вважає, що підстави для задоволення заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, в межах даної справи відсутні». Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника (співвласника) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 725/7187/19 (провадження № 61-11615сво20). Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику (співвласнику) користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 545/1994/16-ц (провадження № 61-7605св21)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (п. 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), виникають з цивільних правовідносин і відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції (див. постанову Верховного Суду України у справі № 6-26цс13 та постанови Великої Палати Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2023 року у справі № 334/1250/22 (провадження №61-12728св22) зазначено: «Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Забезпечувальні заходи скасовуються судом шляхом постановлення процесуального рішення - ухвали. Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову. Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Питання, пов`язані із забезпеченням позову, зміною виду чи їх скасуванням вирішуються у порядку, передбаченому ЦПК України, і не можуть бути предметом розгляду в іншому провадженні. Водночас за приписами частини першої статті 158 ЦПК України із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно) може звернутися виключно учасник справи. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 753/12741/17 (провадження № 61-15806св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 607/15533/17 (провадження № 61-43809св18), від 06 травня 2020 року у справі № 756/8156/18 (провадження № 61-48774св18), від 19 листопада 2020 року у справі № 759/3883/17 (провадження № 61-21905св19), від 27 січня 2021 року у справі № 757/9023/18-ц (провадження № 61-14051св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 641/1271/19-ц (провадження № 61-5579св20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 465/7143/20 (провадження № 61-6011св22) вказано, що: «вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив відсутність належних та допустимих доказів факту перешкод позивачу у користуванні своїм майном. Разом із цим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що [PERSON], як новим власником нежитлових підвальних приміщень під літ. V, VI, VII, VIII, IX, загальною площею 43,8 кв. м, що знаходяться за адресою: будинок [ADDRESS], доведено факт порушення його прав щодо розпорядження своїм майном. Встановлено, що спірне майно не перебуває в іпотеці, оскільки після реалізації саме цього іпотечного майна через прилюдні торги, у результаті якого позивач набув право власності, таке майно перестало бути в іпотеці. Проте, в Єдиному державному реєстрі нерухомого майна не внесено змін щодо такого майна. Згідно інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень результати електронних торгів щодо реалізації спірного майна та факт придбання цього майна [PERSON] ПАТ «Ощадбанк» не оскаржувало. При цьому, спірні нежитлові приміщення не були предметом позовних вимог АТ «Ощадбанк» у справі № 2-2002/11 про зміну умов договору відновлювальної кредитної лінії, стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації. Спірне майно позивачем придбане на публічних торгах, процедура яких передбачає продаж майна без обтяжень, а тому позивач мав законні підстави сподіватися, що придбав спірне майно без будь-яких обтяжень. Задовольняючи позовну заяву про звільнення спірного майна з-під арешту, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що у цій справі предметом позовної вимоги є звільнення з-під арешту спірного нерухомого майна, а не скасування ухвали Галицького районного суду місті Львова від 22 вересня 2011 року у справі № 2-2002/11, у зв`язку із цим дійшов правильного висновку про те, що саме звільнення майна з під арешту відновить порушене право позивача на розпорядження своїм майном». У пунктах 7.4.-7.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено: «правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Близькі за змістом висновки сформульовані у пунктах 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19). Отже, реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України іпотека проданого майна припиняється. Розрахунки з кредиторами, заставодержателями, іпотекодержателями, які здійснюються з виручки за продане на прилюдних торгах майно, проводяться після завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах. Тому момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою реалізації майна, зокрема предмета іпотеки, на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців. Саме з цією метою законом передбачене припинення іпотеки в разі реалізації предмета іпотеки, бо за відсутності такого правила одержати дійсну вартість майна на прилюдних торгах неможливо через непривабливість обтяженого майна для покупців. Для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені у тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб. Тому подальша доля виручки, отриманої на прилюдних торгах за продане майно, не може впливати на момент припинення іпотеки, бо покупці не впливають на такі розрахунки». При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб (п. 6.52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved