Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

17.03.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 27.03.2020 року в розмірі 21692,42 доларів США, що становить у національній валюті України 793\~261 грн. 43 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 27.03.2020 року ним як позикодавцем було передано [PERSON] позику в розмірі 19 000 доларів США 00 центів на умовах повернення до 01.06.2020 року та виплати процентів 515 доларів США за кожен місяць, на підтвердження зазначеного сторонами складено відповідну розписку від 27.03.2020 року. Свої обов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику грошові кошти йому не повернув. Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої позики становить 19000 доларів США та 1030 доларів США процентів згідно договору позики від 27.03.2020 року, а тому, як вказує позивач, він має право на стягнення з відповідача 3% річних - 1662 доларів США 42 центів, що передбачено ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17.03.2023 року зазначена справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою суду від 17.03.2023 року було задоволено заяву [PERSON] про звільнення його від сплати судового збору за подання його позовної заяви до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою суду від 29.03.2023 року відкрито загальне провадження у справі та визначено про необхідність проведення підготовчого засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву суду не подав. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.\~280,\~281,\~282 ЦПК України, зі згоди позивача, ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4\~ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950\~року і\~протоколи до\~неї,\~згоду на\~обов`язковість\~яких надано\~Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~-\~Конвенція)\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. У відповідності до ч.1, 2\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, 27.03.2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] як позикодавцем було передано [PERSON] позику в розмірі 19000,00 доларів США на умовах повернення до 01 червня 2020 року. На підтвердження зазначеного відповідачем [PERSON] складено та підписано відповідну розписку від 27.03.2020 року, що ним не спростовано. Вбачається, що [PERSON] та [PERSON] узгодили, що проценти за користування позикою складають 515 доларів США 00 центів за кожен місяць, про що зазначено в тексті вищевказаної розписки від 27.03.2020 року. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.\~207\~ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін,спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~\~Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1\~ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.610,612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 2 ст.\~625\~ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30\~Закону України\~від 05\~квітня 2001\~року N\~2346-III\~"Про\~платіжні системи\~та переказ\~коштів в\~Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання по наданню відповідачу грошових коштів виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу в борг обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи. Разом з цим, встановлено, що свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику від [PERSON] грошові кошти з відсотками позивачу в обумовлені з ним строки не повернув, передбачені вищевказаним договором позики відсотки не сплатив, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої [PERSON] позики становить 20 030,00 доларів США (19000,00 доларів основної заборгованості + 1030,00 доларів США відсотки за користування позикою), що не спростовано відповідачем, і ця сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період з моменту не повернення грошових коштів до дати звернення позивача до суду. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти, отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав для застосування до даних відносин приписів\~ст. 625 ЦК України, тому три відсотки річних у відповідності до приписів ч. 2 ст.\~625\~ЦК України підлягають\~стягненню після\~спливу строку\~виконання основного\~зобов`язання.\~Оскільки сторони\~досягли згоди\~щодо строку\~повернення позики, а саме до 01 червня 2020 року, тому три відсотки річних підлягають стягненню з наступного дня після прострочення. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем і не спростованого відповідачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 1662 долари 42 центи США. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що в межах заявлених позовних вимог з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] загальна сума заборгованості за договором позики у розмірі 21\~692,42 доларів США, з яких 19000,00 доларів США сума основного боргу, 1030,00 доларів США проценти за користування позикою згідно розписки, 3% річних від простроченої суми 1662,42 доларів США, що за курсом НБУ становить 793261 гривні 43 коп. (станом на час звернення позивача до суду з позовом 1 долар США дорівнює 36,5686 грн.). Судом при розгляді справи оглянуто оригінал вищезазначеної розписки [PERSON] від 27.03.2020 року та зважено на те, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що ця розписка, яка відповідно до наведених положень чинного законодавства є договором позики, на підставі якої стягується з відповідача за цим рішенням заборгованість, була би написана не відповідачем матеріали справи не містять, будь-яких доказів того, що ця розписка була визнана недійсною в судовому порядку, суду не надано. Ухвалюючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.03.2023 року [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути витрати по справі - судовий збір у розмірі 7 932 грн. 61 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved