Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути на свою користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7 517,10 грн., посилаючись на вину відповідачки у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 20 січня 2023 року. В обґрунтування вимог зазначено, що 20 січня 2021т року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів сторін, винній у якій постановою суду від 08 лютого 2023 року визнано [PERSON] . Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження № 01-01.23 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного позивачу, як власнику транспортного засобу ВАЗ 210994-20, сума збитку становить 4 517,10 грн. Вартість експертного висновку становить 3 000,00 грн. До страхової компанії він не звертався, оскільки вважає, що як потерпілий вправі відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка її завдала. Тому на підставі статей 511, 1166, 1187, 1188, 1194 ЦК України просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги визнала у частині відшкодування матеріальних збитків позивачу, вказавши, що дійсно винна у вчиненні пигоди. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, 20 січня 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю пасажира транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] та транспортного засобу марки «ВАЗ 21099» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження № 01-01.23, складеного 27 січня 2023 року на замовлення [PERSON] , матеріальний збиток, завданий власнику колісного транспортного засобу ВАЗ 210994-20 державни2й номерний знак [NUMBER] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 20 січня 2023 року на дату оцінки дорівнює вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та ПДВ 20% на запасні частини, що підлягають заміні та складає 4 517,10 грн. Щодо вимоги про стягнення матеріального збитку за пошкодження автомобіля. Частина друга статті 1187 ЦК України встановлює суб`єкта відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до положень цієї статті таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, суб`єкт відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, має відповідати таким ознакам: 1) володіння джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом) та 2) правомірність володіння відповідним об`єктом (володіння має виникнути на правових підставах, примірний перелік яких наведено у частині другій статті 1187 ЦК України - право власності, інше речове право, договір оренди, підряду тощо). Наведене зумовлює неможливість покладання відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, на підставі статті 1187 ЦК України на особу, яка не є власником або володільцем джерела підвищеної небезпеки, яке зумовило (спричинило) настання шкоди, або у разі, якщо таке володіння не є правомірним. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 296/2509/16-ц (провадження № 61-34163св18) зазначив, що « пішохід, як учасник дорожнього руху (стаття 14 Закону України «Про дорожній рух»), не є особою, на яку розповсюджуються норми статті 1187 ЦК України, і навіть у разі скоєння правопорушення, що потягло за собою заподіяння шкоди власнику транспортного засобу не може вважатись належним суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом). В силу імперативних положень частини другої статті 1187 ЦК України на пішохода, який винний у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, не може бути покладений обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Разом із тим, неможливість кваліфікації пішохода в якості належного суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в порядку, передбаченому статтею 1187 ЦК України, не свідчить про відсутність правових підстав для притягнення пішохода, з вини якого сталася ДТП, до цивільно-правової відповідальності за завдану його неправомірними діями шкоди на загальних підставах». Так, на спірні правовідносини поширюються норми статті 1166 ЦК України, якою врегульовані загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, з урахуванням наявності у діях відповідача [PERSON] , як пасажира автомобіля, вини щодо порушення ПДР, внаслідок яких (причинно-наслідковий зв`язок) позивачу, як учаснику дорожнього руху, було завдано майнову шкоду, що установлено постановою суду від 08 лютого 2023 року та не спростовано відповідачем, [PERSON] має нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування шкоди на загальних підставах, зокрема, застосовуючи положення статті 1166 ЦК України, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 296/2509/16-ц (провадження № 61-34163св18). З урахуванням наведеного, покладаючи на відповідача обов`язок з відшкодування позивачу майнової шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження належного йому автомобіля під час ДТП, яка сталася з вини пасажира автомобіля [PERSON] внаслідок порушення останньою ПДР, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених приписами статті 1166 ЦК України, для відшкодування такої шкоди. Розмір понесених позивачем на відновлювальний ремонт автомобіля матеріальних збитків належними та допустимими доказами відповідачем не спростований. Щодо вимоги про стягнення витрат, понесених позивачем на проведення експертизи. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуюче те, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку від 27 січня 2023 року відбулося за ініціативою позивача, то підстав для відшкодування йому витрат на складення такого експертного висновку відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми частини сьомої статті 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а (провадження № К/9901/31359/20, та у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 524/710/21 (провадження № 61-1693 св 22). Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування сплаченого при подачі до суду судового збору у сумі 1 073,60 грн., які з врахування задоволених вимог, підлягають стягненню на його користь з відповідача. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, в матеріалах справи при подані позову позивачем було заявлено про попередній розрахунок витрат, які відповідач очікує понести на правничу допомогу у сумі 1 000,00 грн. та надано копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, ордеру, свідоцтва, акту виконаних робіт з погодженою сумою гонорару у розмірі 1 000,00 грн. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Враховуючи викладене, оскільки відповідач у цій частині вимог позивача заперечень чи клопотань про зменшення розміру витрат не заявляла, вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: approved