Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду в порядку окремого провадженнязі спільною заявою про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтували тим, що 04 жовтня 201 року ними був зареєстрований шлюб, в якому у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років відносини між подружжям поступово погіршувались, між ними зникло взаєморозуміння, втрачено почуття любові, поваги та взаємодопомоги. Будь які спроби примиритися результатів не дали, оскільки у заявників різні погляди на сімейне життя. Стосунки між заявниками фактично припинені, спільного господарства не ведуть, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечитиме їхнім інтересам. Строк на примирення не виправить стан шлюбних відносин. Будь яких майнових спорів між заявниками немає, сторони дійшли спільної згоди щодо їх батьківських взаємних прав та обов`язків щодо виховання та забезпечення спільних дітей. Зазначають, що оскільки один з їхніх синів є повнолітнім, а другий досягне повноліття через пів року, а тому вважають що немає необхідності укладення договору щодо участі у вихованні та утриманні дітей. А тому просять розірвати шлюб між ними. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року відкрито провадження у вказаній вище справі за правилами окремого провадження, призначено до судового розгляду. В судове засідання заявники [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомили, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернулися на адресу суду 12.09.2023 року з відміткою «вручено особисто». У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи,суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу частин 1, 2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.3 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до положень Сімейного кодексу України шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, в порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу. Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до вимог ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що сторони 04 жовтня 2001 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міського управління юстиції, актовий запис № 363, що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 04 жовтня 2001 року. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] , народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно із статтею 56 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З спільно поданої заяви встановлено, що подружнє життя у заявників фактично припинилось, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально, вони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, а тому подальше його збереження є неможливим. Також між заявниками досягнуто згоди щодо їх батьківських взаємних прав та обов`язків щодо виховання та забезпечення спільних дітей. З огляду на спільну заяву подружжя, обставини, викладені в ній та причини, які спонукають заявників наполягати на розірванні шлюбу, оскільки такі є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, з врахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що шлюб між заявниками існує формально і може бути розірваним.

Outcome: approved