Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до АТ «Сенс Банк» про визнання правочину недійсним, у якому просить визнати кредитний договір № 501382906 від 31.10.2021 недійсним. Судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в неділю 31.10.2021 після 16 год 30 хв було отримано смс - повідомлення від АТ «Альфа Банк», яке у подальшому змінило назву на АТ «Сенс Банк», з інформацію про нібито укладений між сторонами кредитний договір № 501382906, за умовами якого позивач нібито отримала від Банка 250 000 грн кредитних коштів під 40%, які протягом двох хвилин були переведені з картки позивача на інші невідомі карткові рахунки трьома платежами по 91 000,00 грн, 90 000,00 грн та 64 000,00грн. Останній платіж банк протягом тижня не зміг повернути, чим визнав що дана операція є шахрайською. З приводу зазначеного позивач звернулася до органів поліції із відповідною заявою, у зв`язку із чим було порушено кримінальне провадження за ч.3 ст. 190 КК України. Позивач вказує на те, що оскільки вона не укладала з відповідачем кредитного договору, не здійснювала своє вільне волевиявлення на укладення такої угоди, тому вважає, що є підстави для визнання кредитного договору № 501382906 від 31.10.2021 недійсним. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2022 відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2022 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.03.2023 замінено відповідача у справі АТ «АльфаБанк» його правонаступником АТ «Сенс Банк». Своїм право на подачу відзиву відповідач не скористався. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову, просила його задовольнити, посилаючись на вчинення шахрайських дій відносно позивача щодо видачі кредиту та перерахування коштів з карткового рахунку без відповідної згоди [PERSON] . Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням належного повідомлення відповідача, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність представника Банку. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як вбачається із матеріалів справи вбачається, що 31.10.2021 після 16 год 30 хв [PERSON] на належний їй номер мобільного телефону надійшло смс - повідомлення про інформування банком про укладення між нею та АТ «Альфа Банк» кредитного договору № 501382906, згідно умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 25000,00 грн, процентна ставка за користування кредитом - 40%. З виписки АТ «Альфа Банк» сформованої 01.11.2021 з операцій по належному [PERSON] рахунку прослідковується, що 01.11.2021 проведена операція КР26252007229353 про перерахування коштів за кредитним договором №501382906 від 31.10.2021 у сумі 250000 грн; 31.10.2021 о 16 год 54 хв здійснено переказ коштів на суму 91000,00 грн; 31.10.2021 о 16 год 59 хв здійснено переказ грошових коштів на суму 90000, 00 грн; 31.10.2021 о 17 год 00 хв здійснено переказ грошових коштів на суму 64 000,00 грн. Ураховуючи те, що позивач не підписувала спірний кредитний договір та ніяких кредитних коштів за ним не отримувала, вважає, що такий правочин підлягає визнанню судом недійсним, оскільки мали місце шахрайські дії та було відсутнє її вільне волевиявлення на укладення сказаного спірного правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак вбачається, що позивач не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, кредитний договір підлягає визнанню недійсним, а вказує на те, що такий правочин позивачем взагалі не укладався. Частиною першою статті 215 ЦК України та положеннями статей 229-233 ЦК України визначено, що недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення електронного підпису), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, аналізуючи вказані норми, вбачається, що у разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Крім того, як вже було досліджено раніше, підпис на договорі є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Від відповідача жодних спростувань відносно заявлених вимог не висловлено, не надано доказів, що саме позивачем підписано спірний кредитний договір та надано їй грошові кошти. В матеріалах справи також відсутні відомості про заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»; про вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір; що також в свою чергу свідчить про неукладеність позивачем цього договору. Також відсутній і кредитний договір, укладений між сторона ми у письмовій формі. Слід зазначити, що за положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку, останнього, їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Таким чином, при вирішенні спору про визнання недійсним договору позивач має довести, а суд встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Навіть сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним. Однак неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Так, в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності слід вказати про те, що саме позивач у справі, стверджуючи про порушення відповідачем його прав, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Ураховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач у позові не є підставами в розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства та судову практику, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності правочину, який за цих же обставин є неукладеним. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним кредитного договору № 501382906 від 31.10.2021. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed