Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він з відповідачем з 12.09.2017 року перебували у шлюбі. Від шлюбу мають - доньку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та фактично проживає разом з позивачем. Позивач та дитина є громадянами України. Відповідач є громадянкою Російської Федерації. Відповідач без його дозволу та відому у 2021 році вивезла дитину до Росії і він місяць розшукував доньку. На даний час відповідач повернула доньку, однак погрожує знов забрати її. Сторони не дійшли згоди щодо місця проживання доньки, що стало приводом для звернення до суду. Відповідач в утриманні дитини участі не приймає, внаслідок чого він вимушений звертатися також з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у судовому порядку. Відповідачем [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. В обгрунтування заперечень проти позовних вимог посилалась на їх недоведеність. Зазначила, що є громадянкою Російської Федерації, має посвідку на тимчасове проживання в Україні та місце реєстрації у Чугуївському районі Харківській області село Зарожне. Дитина проживала саме з нею, спочатку в Російській Федерації, а потім у місті Харкові, заперечувала щодо неналежного виконання нею своїх батьківських обов`язків. Повідомила, що нею подано до Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву про відібрання дитини у батька, визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів, справа 638/4958/21. До відзиву надано ксерокопії документів російською мовою. Своїм право на подання зустрічної позовної заяви про визначення місця мешкання дитини разом з нею відповідач не скористалась. Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні у відповідача закінчується 15.10.2021 року і підстави для його продовження відсутні, оскільки шлюб між сторонами перебуває в процесі розірвання. Також вважає, що докази подані відповідачем недержавною мовою викликають великі сумніви у їх достовірності і взагалі існуванні. Зауважив, що документи, складені мовою іноземної держави не супроводжені їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою, як то вимагає діюче законодавство України. Позивач та представник позивача - адвокат Бережнова Ю.Є. в судове засідання не з`явились, представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій повідомила, що позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Відповідач та її представник - адвокат Степаненко О.Г. в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належними чином, причини своєї неявки суду не повідомили, пояснень, клопотань про відкладення судового засідання або інших клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав в матеріали справи пояснення, в яких просить розгляд справи провести за відсутності представника органу опіки та піклування та прийняти рішення з урахуванням наданого висновку № 220 від 13.06.2023 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 12.09.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 12 вересня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис 475 від 12 вересня 2017 року. За інформацією сторін, наданою в ході розгляду справи, шлюб було розірвано рішенням Чугуївського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року. Від подружнього життя сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28 травня 2018 року відділом запису актів цивільного стану по міському округу місто Кострома управління ЗАЦС Костромської області Російської Федерації. До матеріалів справи надано засвідчену копію свідоцтва та його офіційного перекладу з російської мови на українську мову. Місце проживання дитини зареєстровано з 19.09.2018 року разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб від 06.04.2021 року. Будинок належить на праві власності матері позивача - [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.06.2002 року, технічним паспортом та свідоцтвом про народження позивача, наданими в матеріали справи. Дитина [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України з народження, згідно з довідкою № 14294 від 12.07.2021р., виданою ГУДМС України. Відповідач є громадянкою Російської Федерації, має посвідку на тимчасове проживання в Україні та місце реєстрації у [ADDRESS] . Термін дії посвідки збігає 15.10.2021 року. Посвідки на право перебування (проживання) відповідача на території України на наступний період після збігу терміну її дії матеріали справи не містять. Суд враховує, що згідно листа Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області від 13.12.2022р, [PERSON] [INFO] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП України за порушення іноземцями правил перебування іноземних громадян на території Україні і знаходиться на території України незаконно. Позивачем 10.08.2018 року укладено Декларацію № 0000-А8К5-Р51А про вибір лікаря-педіатра для дитини у КНП «Міська дитяча поліклініка № 4» ХМР, законним представником та довіреною особою дитини зазначено батька - [PERSON] . Позивач працевлаштований в ТОВ «Дягілев груп» з вільним графіком роботи, тобто, має самостійний дохід, що підтверджується довідкою з місця роботі № 2 від 05.04.2021 року, за місцем роботи характеризується позитивно, на наркологічному диспансерному обліку не перебуває, медичних протипоказань не має. За наданим висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та відібрання дитини від 07.10.2021 р. за № 554, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах дитини вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , відібрання дитини та повернення її матері [PERSON] . За наданим висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та відібрання дитини від 09.11.2021 р. за № 611, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , відібрання дитини від батька [PERSON] , та повернення її матері. За наданим висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з одним із батьків від 13.06.2023 р. за № 220, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Служба у справах дітей ретельно розглянула питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі наданих сторонами документів, відповідей на запити, неодноразово обстежила умови проживання дитини, врахувала виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, просила суд прийняти рішення по справі та визначити місце проживання дитини з урахуванням саме наданого висновку № 220 від 13.06.2023 року, тому суд вважає, що висновок є обґрунтованим і відповідає інтересам дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/4958/21 від 25.07.2023 р., яка набрала законної сили 10.08.2023 р., позов матері дитини - залишено без розгляду з причин неодноразової неявки [PERSON] у судові засідання, явка якої визнана судом обов`язковою, та неподання на вимогу суду витребуваних судом доказів. Оскільки мати дитини - відповідач у справі, не скористалась своїм правом та не подала зустрічну позовну заяву, то за відсутності заяви матері про визначення місця проживання дитини з нею, відмова у задоволені позову батька дитини не сприятиме вирішенню спору між батьками щодо дитини та не відповідатиме її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно - стабільній атмосфері. Враховуючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини, задовольнив тим самими його позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають правові зобов`язання виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України). Відповідно до ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23). Згідно ч. 1ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). З положень Сімейного кодексу України випливає, що, той з батьків, з ким дитина проживає та у кого перебуває на утриманні має право на стягнення аліментів на утримання дитини. Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з ним дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. З положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що в разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Крім того, як передбачено ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Стаття 184 СК України встановлює, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення її від обов`язку утримувати свою малолітню дитину, у зв`язку з чим судом приймаються викладені позивачем обставини, підстави піддавати їх сумніву відсутні. Враховуючи викладені обставини, проживання дитини з позивачем, розмір встановленого прожиткового мінімуму, а також спільний обов`язок батьків щодо утримання малолітніх дітей до досягнення ними повноліття, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів. Зважаючи на те, що належних і допустимих доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач суду не надала, суд дійшов висновку про стягнення з неї аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2500,00 грн щомісячно, з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з дати подання даної позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. (за вимогу про стягнення аліментів) та на користь позивача 908,00 грн. (за вимогу про визначення місця проживання дитини). На підставі викладеного та

Outcome: approved