Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя наступним чином: 1) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб Chery QQ, номер шасі [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , у зв`язку з чим припинити право власності останнього з присудженням йому половини вартості транспортного засобу в розмірі 49 520 грн. Судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 08.09.2012 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2023. В період шлюбу сторонами придбане майно, а саме: 1) квартира [ADDRESS] ; 2) транспортний засіб Chery QQ, номер шасі [NUMBER] . Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, тому позивач звернулась до суду. 22.05.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 05.07.2023 ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 08.08.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив з запереченнями на позов, в обґрунтування якого зазначено про те, що дійсно спірне майно придбане в шлюбі, однак запропонований варіант поділу майна є неприйнятним, оскільки при здійсненні поділу однокімнатної квартири по 1/2 унеможливить проживання відповідача в ній. Щодо спірного автомобіля, то він наразі перебуває в володінні позивача, яка не має коштів для компенсації йому 1/2 частини його вартості. 18.08.2023 на адресу суду від представника позивача - адвоката Ярошенка С.М., надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено про відсутність правових підстав незгоди відповідача з позовними вимогами. 12.09.2023 відповідач звернувся до суду з заявою про визнання позову, при постановленні рішення просив суд зменшити розмір судового збору на 50%. 12.09.2023 від представника позивача надійшла заява, в якій він не заперечує стосовно задоволення заяви про визнання позову до початку розгляду справи по суті. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 08.09.2012 [PERSON] до [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2023 у справі № 357/10468/22. Вказане рішення набрало законної сили 20.03.2023. На ім`я відповідача [PERSON] в період шлюбу було придбане майно: 1) квартира загальною площею 35,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 03.01.2018 серії НМХ 765148; 2) транспортний засіб Chery QQ, номер шасі [NUMBER] , рн [NUMBER] , 2012 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 30.10.2012. В матеріалах справи міститься звіт ФОП [PERSON] від 01.04.2023 про ринкову вартість об`єкта оцінки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого ринкова вартість майна складає 796 000 грн. та звіт ТОВ "КОАПРИ Д" від 02.05.2023 про незалежну оцінку автомобіля Chery QQ, рн [NUMBER] , за даними якого ринкова вартість автомобіля складає 99 040 грн. Позивач внесла на депозитний рахунок ДКСУ заставу в розмірі 49 520 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 9306-0793-2286-3723 від 19.05.2023. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] в шлюбі з дружиною [PERSON] придбали спірне майно: квартиру загальною площею 35,3 кв.м. та транспортний засіб Chery QQ, тож за презумпцією спільності права власності подружжя, вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, тобто по 1/2 частині придбаного майна. Частка майна кожної із сторін має бути вказана в рішенні суду у разі поділу майна подружжя.\~ На вимогу позивача та за письмовою згодою відповідача, та оскільки спільний автомобіль є неподільною річчю, суд вважає необхідним залишити його у власності позивача, у зв`язку з чим остання компенсує відповідачу половину вартості вказаного транспортного засобу в розмірі 49 520 грн. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, а також відсутність по справі відомостей про порушення даним поділом майна подружжя прав та інтересів будь-яких інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, тобто 2 485,20 грн. (4 970,40 грн. х 50%), іншу частину судового збору повернути позивачу.

Outcome: approved