Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2021 звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Головного сервісного центру МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) територіальний сервісний центр МВС №6344 (ТСЦ МВС №6344) про визнання права власності на транспортний засіб, згідно прохальної частини якого просить суд визнати за [PERSON] право власності на моторолер марки ТМХ125А, двигун 125 см 3 , рама № [NUMBER] .. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.04.2007 він придбав у підприємства з іноземними інвестиціями «ЮМКО, ЛТД» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю моторолер марки ТМХ125А, двигун 125 см 3 , рама № [NUMBER] , що підтверджується довідкою-рахунком серії [NUMBER] , сертифікатом відповідності товару серії ВБ №620597 та митною декларацією. 07.07.2021 позивач звернувся до територіального сервісного центру МВС №6344 з вимогою зареєструвати транспортний засіб, однак йому було відмовлено з підстав виключення довідки-рахунку з переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. У відповідності до вимог законодавства, чинного на час придбання моторолера, позивачем оплачена його вартість, проте його не зареєстровано у визначені законом строки та порядку, в зв`язку з чим позивач позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності, а отже позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. З наведених підстав просить суд позов задовольнити. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.10.2021 замінено первісного відповідача у справі на належного - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області, продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02.12.2021 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області про визнання права власності на транспортний засіб, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №399/0/15-23 від 20.04.2023 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» змінено з 01.05.2023 року територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області Дзержинському районному суду м. Харкова. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Щепіхіної В. В. від 23.06.2023 прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області про визнання права власності на транспортний засіб, призначено судове засідання. 13.07.2023 року від представника відповідача Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. До компетенції регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області не входить визнання чи заперечення визнання права власності на транспортні засоби, тому центр не є належним відповідачем у справі. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів транспортний засіб ТМХ125А, двигун 125 см 3 , шасі № [NUMBER] на території України зареєстрованим не значиться. Постановою Кабінету Міністрів України №941 від 18.11.2015 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів», затверджено зміни до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.11.2015 №904), відповідно до яких слова «довідок-рахунків» виключено. Просить суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з невірно обраним позивачем способом захисту та неналежним відповідачем у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача - Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області в судове засідання не з`явився, у відзиві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача та прийняття рішення на розсуд суду. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч.4 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши доводи сторін процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, [PERSON] 03.04.2007 придбав у Підприємства з іноземними інвестиціями «ЮМКО, ЛТД» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю моторолер марки ТМХ125А, двигун № 125 см 3 , рама № [NUMBER] , що підтверджується копією довідки-рахунку серії [NUMBER] . При цьому, дана довідка містить застереження, що транспортний засіб повинен бути зареєстрований (перереєстрований) у реєстраційно-екзаменаційному підрозділі ДАІ протягом 10 діб з моменту придбання. Матеріали справи також містять копію сертифікату відповідності вказаного транспортного засобу серії ВБ №620597 з додатком №UA1.032.0088528-06 від 27.06.2006, копії гарантійного талону, митної декларації та накладної №326. Згідно з листом територіального сервісного центру МВС №6344 (ТСЦ МВС №6344) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС (від 07.07.2021 №31/20/4-408), наданого на звернення позивача [PERSON] від 07.07.2021 з приводу первинної реєстрації мотоциклу ТМХ125А, № рами [NUMBER] , у визначеному законодавством переліку документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, відсутня довідка-рахунок, з якою [PERSON] звернувся для реєстрації транспортного засобу до територіального сервісного центру. Для підтвердження права власності на вказаний вище мотоцикл [PERSON] рекомендовано звернутися до суду та в подальшому надати засвідчену в установленому порядку копію рішення судового органу про визнання його власником транспортного засобу. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 182 ЦК встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до п. 8 цього Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між покупцем та суб`єктом господарювання, який є власником зареєстрованого за ним транспортного засобу і здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, підписаний уповноваженою особою такого суб`єкта господарювання та скріплений печаткою (у разі наявності); укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішеннями власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, оформлений в електронній формі засобами Єдиного державного реєстру транспортних засобів підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів транспортного засобу та конкретного одержувача; документи, що підтверджують придбання транспортного засобу для необхідності використання його під час проведення оперативно-розшукових, контр розвідувальних, розвідувальних заходів та негласних слідчих (розшукових) дій відповідно до законодавства (крім транспортних засобів, не зареєстрованих у сервісних центрах МВС); митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу або зазначений у такому договорі окремий договір купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу, або інший договір, визначений договором фінансового лізингу; акт про проведений електронний аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; рішення про безоплатну передачу конфіскованого майна, винесене комісією, утвореною відповідно до пункту 11 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 №985; акт про придбання майна на аукціоні з продажу майна боржників у справа про банкрутство (неплатоспроможність); договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, або акт про реалізацію активів на електронних торгах, виданий Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів; акт про придбання товару на електронному аукціоні, виданий митним органом у разі продажу транспортних засобів у випадках, передбачених статтею 243 Митного кодексу України; договір купівлі-продажу, оформлений в електронній формі засобами електронного кабінету водія або Порталу Дія. У той же час, 18 листопада 2015 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова №941 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ з питань реєстрації транспортних засобів», яка безпосередньо стосується скасування використання довідки-рахунка при купівлі-продажу та оформленні транспортних засобів, у зв`язку з чим з 18 листопада 2015 року довідка-рахунок не є документом - підставою для здійснення операцій з транспортним засобом та не підтверджує право власності. Таким чином, надана позивачем для реєстрації 07.07.2021 довідка-рахунок серії КІВ №140315 вже не була документом, що підтверджує факт придбання транспортного засобу, а тому сторона відповідача обґрунтовано відмовила позивачу у реєстрації транспортного засобу. Висновок щодо правильності таких дій відповідача зроблений Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року по справі №803/336/16. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При здійсненні заходів щодо реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, видачі відповідних документів тощо, сервісні центри МВС керуються Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок. Інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1988 №1388. Сервісні центри МВС проводять лише реєстраційні дії щодо обліку транспортних засобів та не є органами, що визнають право власності, а тому не можуть здійснювати операції на підставі документів, що не передбачені Порядком. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач, звернувшись до суду у даній справі з позовними вимогами доРегіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області про визнання за ним права власності на транспортний засіб, не врахував положення ст. 392 ЦК України, оскільки відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на майно та видачі свідоцтва, у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права, не є оспорюванням права власності на майно. Зокрема, сервісний центр не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач вказаного вище Порядку реєстрації придбаного моторолера не дотримався, його вимоги, пред`явлені до відповідача про визнання права власності на мотоцикл в судовому порядку на підставі статті 392 ЦК України є безпідставними, оскільки передумовою для застосування норми цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 24.07.2019 року (справа №607/72/17-ц), чого у даній справі не встановлено. Крім того, позивачем не доведено суду, що відповідачем у справі не визнається чи оспорюється право власності позивача на вказаний мотоцикл, що також свідчить про безпідставність вимог позивача про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 червня 2011року у справі № 3-55гс11. В даному випадку Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області діяв як особа публічного права, покликана на виконання функцій держави стосовно контролю за дотриманням закону, а не як особа приватного права, а спірні правовідносини, що склалися між сторонами є публічноправовим, а не приватноправовими. Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він не позбавлений можливості захисту свого права у порядку адміністративного судочинства, якщо вважає, що його право порушено відмовою у вчиненні реєстраційної дії. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області про визнання права власності на транспортний засіб задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed