Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

В березні 2021р. позивач ДАХК «Артем»(який змінив організаційно - правову форму та найменування на АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування») звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-11 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - виселити відповідачів з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 липня 2008р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 17 про тимчасове користування житловою площею на період роботи в Компанії філії № 3 по [ADDRESS] (далі по тексту - договір користування), відповідно до якого позивачем було надано відповідачу у користування вищезазначену квартиру, з можливістю тимчасової реєстрації за вказаною адресою. Строк дії договору становив до 31 липня 2009р. На виконання зазначеного договору користування, відповідачу було видано ордер № 17, в якому зазначено про тимчасове право користування (проживання) цією квартирою та можливістю тимчасової реєстрації. В подальшому строк дії договору користування було неодноразово продовжено, шляхом укладення відповідних угод. У зв`язку з закінченням строку трудового договору, який було укладено з відповідачем, йому було запропоновано переселитися в інший гуртожиток, проте відповідач відмовився. Враховуючи те, що відповідач припинив трудові відносини з позивачем, строк дії, укладеного між цими сторонами договору користування закінчився, а також беручи до уваги, що відповідач загалом пропрацював на підприємстві 4 роки 4 місяці та 29 днів, на думку сторони позивача він немає правових підстав продовжувати проживати у наданому житловому приміщенні разом з членами своєї сім`ї (відповідачкою), та підлягає примусовому виселенню, на підставі ст. 132 ЖК України. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 29 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 98-104 т. 1), в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що спірне житлове приміщення було надано відповідачу в гуртожитку позивача, у зв`язку з тим, що він проходив службу в органах МНС, при цьому відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем понад десяти років, а тому не може бути виселений з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. На думку відповідачки при зверненні до суду з вказаним позовом, позивач не врахував положення ст. 47 Конституції України, ст. ст. 64, 128, 129, 132 ЖК України. 29 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 116-123 т. 1), в якому відповідач проти позову також заперечив, з підстав аналогічних у відзиві на позов, поданого відповідачкою. Додатково наголошував, на тому, що він є інвалідом ІІ групи, і при виселенні з спірного житлового приміщення повинен бути забезпечений іншим житлом. 08 липня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзиви сторони відповідачів (а.с. 171-175 т. 1), в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що твердження сторони відповідачів, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем понад десять років, ґрунтуються виключно на припущеннях сторони відповідачів. Також на думку сторони позивача, спірні правовідносини регулюються положеннями ч. 1 ст. 132 ЖК України, а дії сторони відповідачів є недобросовісними, враховуючи те, що вони відмовились від іншого запропонованого їм житлового приміщення. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідачів до суд не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзиви, просив суд позов задовольнити. Додатково представник позивача, звертав увагу суду, що на теперішній час кількість працівників підприємства збільшилась, у зв`язку зі збільшенням державного замовлення, пов`язаного з обороною країни, значна кількість працівників не мають постійного місця проживання в м. Києві і потребують житло, проте підприємство тривалий час не має можливості скористатись своїм правом на надання службового приміщення (гуртожитку) своїм безпосереднім працівникам. Також, представник позивача акцентував увагу, що підприємство надавало позику відповідачу з цільовим призначенням для придбання квартири, а відповідачкою неодноразово набувались у власність та відчужувались житлові квартири. В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, з підстав наведених у відзивах на позов, наголошували, що загальний трудовий стаж відповідача складає на підприємстві (у позивача) понад десяти років, відповідач має ІІ групу інвалідності і не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Відповідачка, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являлася, подала у визначений судом строк відзив на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу колективної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Положення ст. 129 цього Кодексу передбачають, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Судом встановлено, і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що, на підставі заяви відповідача [PERSON] для тимчасового проживання (а.с. 23 т.1), 01 липня 2008р. між відповідачем [PERSON] та ДАХК «Артем» було укладено договір користування (а.с. 12, 13 т.1), відповідно п. 1.1. якого компанія надає користувачу житлову кімнату № 140 , загальною площею 59,6 кв.м. з майном (згідно з переліком - додається), а користувач сплачує за житло згідно затверджених тарифів. Житло є відомчим, реєстрація - тимчасова. Згідно з п. 5.1., 5.2. договору користування, договір діє з дня його підписання сторонами до 31 липня 2009р. Договір може бути розірваним достроково тільки за наявності відповідних умов і порядку, передбаченому чинним законодавством, в тому числі: при розірванні трудового договору з компанією несвоєчасному внесенню плати за користування житловою площею. Якщо одна із сторін не порушує питання про розірвання договору, у письмовій формі, за місяць до закінчення терміну його дії, то він пролонговується на той же термін. З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 101 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» від 24 грудня 2009р. (а.с. 22 т.1), було постановлено поселити відповідача та його матір (відповідачку) у відомчу квартиру [ADDRESS] на тимчасове проживання на період роботи відповідача в компанії; укласти договір найму на тимчасове проживання. На виконання цього засідання від 24 грудня 2009р., відповідачу було видано ордер № 17 на жиле приміщення (а.с. 21 т.1), відповідно до якого житло є відомчим, реєстрація - тимчасова. В подальшому між відповідачем та ДАХК «Артем» були укладені Угоди №№ 1-7 (а.с. 14-20 т.1) до договору користування, якими продовжувався строк дії, укладеного договору та викладався п. 5.1 цього договору користування, у відповідній редакції. Згідно умов останньої угоди № 7 до договору користування, від 01 січня 2019р., строк дії договору користування становить до 31 грудня 2019р. При цьому судом встановлено, що відповідач [PERSON] працював у позивача у наступні періоди часу (а.с. 132-134 т. 1): - з 09 листопада 2009р. по 11 травня 2010р. на посаді механіка контрольно-пропускного пункту транспортного цеху, був звільнений з роботи за власним бажанням (накази: від 09 листопада 2009р. № 717-к, від 25 травня 2010р. № 303-к); - з 05 грудня 2014р. по 02 грудня 2015р. на посаді чергового пульта (пункт централізованого спостереження) у «ВОХОР» (наказ від 11 грудня 2014р. № 679); - з 02 грудня 2015р. по 20 березня 2018р. на посаді начальника команди ВОХОР, був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (наказ від 20 березня 2018р.№ 191); - 06 грудня 2018р. по 15 квітня 2019р. на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті транспортного цеху, був звільнений за скороченням штату працівників (накази: від 04 грудня 2018р. № 1062, від 10 квітня 2019р. №175); - з 10 березня 2020р. по 10 червня 2020р. на посаді начальника загону ВОХОР, був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (накази: від 06 березня 2020р.№ 107, від 09 червня 2020р. № 235). Таким чином, на час укладення договору користування відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем. Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, сторона позивача наголошувала, що після закінчення строку дії, укладеного договору користування відповідачі відмовляються звільнити надане їм у тимчасове користування житлове приміщення і повернути його позивачу. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) як джерело права. У ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (Рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 43). Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ч. 1 ст. 118 ЖК України). Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detention) ним. Право володіння (possession) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені із службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про закінчення його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Положеннями ч. 1-3 ст. 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що після 31 грудня 2019р. відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні ( [ADDRESS] ) без відповідних правових підстав. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що договір користування спірним приміщенням було укладено між позивачем та відповідачем, коли останній не перебував з позивачем у трудових відносинах, судом не встановлено, що відповідач [PERSON] пропрацював у позивача понад десяти років, а також беручи до уваги, що група інвалідності відповідачу була встановлена лише 13 січня 2020р. (а.с. 127 т. 1), суд не вбачає правових підстав для проживання відповідачів в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , а тому зазначені особи підлягають виселенню з цього житлового приміщення. При цьому судом встановлено, що відповідачці на праві приватної власності належали житлові квартири, які вона відчужувала (а.с. 99-104 т.2). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків сплаченого судового збору, в розмірі 1135,0 грн., та слід зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві компенсувати позивачу, 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 1135,0 грн., згідно платіжного доручення №40401020 від 01 березня 2021р., відповідно до п. 18 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845, з подальшими змінами.

Outcome: approved