Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

12 квітня 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] із вимогами про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди. (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказує, що 28 вересня 2022 року на перехресті вул. Щепкіна та вул. Камчатська у м. Дніпро відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , що належить їй на праві власності та Toyota Corolla, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідача, який був забезпечений полісом ОСЦПВ 211141049, виданий ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року (справа № 204/8707/22) [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Ця постанова не була оскаржена у встановленому законодавством порядку та набрала законної сили 18 листопада 2022 року. Зазначає, що внаслідок настання цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Так, відповідно до висновку експерта № 1011/22 від 07 листопада 2022 року, розмір заподіяного їй матеріального збитку, як власнику транспортного засобу Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 403527 гривень, оскільки відновлювати це КТЗ економічно недоцільно. З метою компенсації спричинених збитків вона у визначеному Законом порядку звернулась до страховика відповідача - ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з повідомленням про ДТП від 07 жовтня 2022 року та заявою на виплату страхового відшкодування від 07 жовтня 2022 року разом з усіма визначеними законом документами. 05 грудня 2022 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» їй було виплачено страхове відшкодування у розмірі 157500 гривень, в межах ліміту за шкоду, заподіяну майну, передбаченого умовами полісу ОСЦПВ 211141049 (160000 гривень), з яких 2500 гривень франшиза. Таким чином, вважає, що оскільки розмір заподіяної шкоди більший за розмір страхового відшкодування, то з відповідача підлягає стягненню шкода, що не покривається страховим відшкодуванням, а також понесені нею витрати за послуги прокату автомобіля у сумі 63310 гривень, бо її автомобіль після настання дорожньо-транспортної пригоди був не на ходу, а її сім`я є багатодітною та живуть вони за містом. Оскільки розмір завданого їй матеріального збитку внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди становить 403527, з яких їй відшкодовано страховиком 157500 гривень, при цьому залишки транспортного засобу нею було продано відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 7877/23/1/014258 від 20 січня 2023 року за 65000 гривень, при цьому її витрати на послуги прокату автомобіля склали 63310, то вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню різниця завданого матеріального збитку у сумі 244337 гривень ((403527-157500-65000)+63310). Крім того, стверджує, що внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди їй було завдано моральну шкоду яку вона оцінює у суму 50000 гривень, яка полягає у пережитому внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди нервовому стресі. Вона фактично втратила можливість користуватися власним транспортним засобом, оскільки його було знищено в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди. Крім цього, відсутність власного транспортного засобу на ходу спричинило їй побутові незручності, оскільки її сім`я є багатодітною, а родина живе за містом, натомість діти відвідують гуртки та проводять своє дозвілля у м. Дніпрі, а тому відсутність справного транспортного засобу значно вплинуло на побут її сім`ї., через що вона відчувала і досі відчуває негативні емоції, що відображається на її загальному самопочутті. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдані їй матеріальні збитки у сумі 244337 гривень, маральну шкоду у сумі 50000 гривень, разом із судовими витратами на судовий збір у сумі 2943 гривні 37 копійок, витрати експертних послуг у розмірі 4800 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 24000 гривень. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 67). 20 квітня 2023 року недоліків, зазначені в ухвалі суду від 17 квітня 2023 року, позивачкою усунуто (а. с. 70-72). Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 73), яка надіслана учасникам справи 26 квітня 2023 року за вихідним № 10736/23-вих/2/204/1995/23 (а. с.75). 31 травня 2023 року з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою» на адресу суду надійшов конверт, яким відповідачу надсилалися копія позовної заяви з додатками та ухвала про відкриття провадження (а. с. 88). 12 червня 2023 року на адресу суду надійшли пояснення представника позивачки - адвоката Негробова О.В. (а. с. 100-та на звороті), в яких він зазначає про те, що відповідно до листа МТСБУ № 9-03/17311 від 26 травня 2023 року, згідно умов договору (полісу) ОСЦПВ № 211141049: ліміт відповідальності за шкоду спричинену майну (страхова сума), складає 160000 гривень, а розмір франшизи у даному полісі становить 2500 гривень. Оскільки розмір спричинених збитків перевищує ліміт відповідальності страховика визначений полісом ОСЦПВ № 211141049, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 05 грудня 2022 року здійснила позивачці виплату страхового відшкодування в межах максимального ліміту відповідальності, який був зменшений на розмір франшизи, а саме 157500 гривень, таким чином страхова компанія виконала свої зобов`язання відповідно до умов договору (полісу) ОСЦПВ № 211141049 в повному обсязі. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 116), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 112-114), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що власником транспортного засобу Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є позивачка (а. с. 7). Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі № 205/8707/22 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави (а. с. 9 та на звороті). Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 28 вересня 2022 року о 08 годині 50 хвилин в м. Дніпрі водій [PERSON] керував транспортним засобом Toyota Corolla, державний реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Четвертий Пагорб, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Щепкіна, не надав переваги в русі транспортному засобу Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головні дорозі, та скоїв з ним зіткнення. При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 16.11 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Також вказано, що [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість 01 листопада 2022 року надав на адресу суду заяву, відповідно до якої прохав суд здійснювати розгляд справи за його відсутності, провину у вчиненому адміністративному правопорушення визнав в повному обсязі. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Toyota Corolla, державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] була застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за договором ОСЦПВ 211141049. Сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну, становить 160000 гривень, франшиза 2500 гривень (а. с. 103). 07 жовтня 2022 року позивачка звернулася до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з повідомленням про ДТП № 0490-06-31/1362 та заявою на виплату страхового відшкодування № 0490-06-31/1362 (а. с. 10 та на звороті). 05 грудня 2022 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснено виплату позивачці страхового відшкодування у сумі 157500 гривень, що підтверджується випискою по картковому рахунку останньої (а. с. 45). 07 листопада 2022 року судовим експертом Дроздовим Ю.В. за заявою [PERSON] проведено товарознавчу експертизу по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1011/22 (а. с. 13-37), за яким вартість матеріального збитку, заподіяного власнику Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 403527 гривень. Відповідно до вказаного висновку експерта вартість відновлювального ремонту КТЗ Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, складає 1090547 гривень 80 копійок, вартість ремонтно-відновлювальних робіт 65073 гривні, вартість необхідних для ремонту матеріалів 52931 гривня 28 копійок, вартість нових складових частин, які підлягають заміні 972543 гривні 52 копійки, а ринкова вартість автомобіля 403527 гривень. При цьому, вартість експертних послуг становить - 4800 гривень (а. с. 38). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу 7877/23/1/014258 від 20 січня 2023 року, транспортний засіб Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , було продано за 65000 гривень (а. с. 46 та на звороті). 26 жовтня 2022 року між позивачко та ФОП [PERSON] було укладено договір № 1500044 прокату автомобіля Toyota Corolla, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 39-40). Відповідно до листа ФОП [PERSON] № 18/12-1 від 08 грудня 2022 року (а. с. 41), в оплату вищевказаного договору прокату автомобіля останньою враховані платежі за чеками № t0JE2IqWPjo на суму 1919 гривень (а. с. 43), hxWK9pEpDdCc на суму 4680 гривень (а. с. 44 на звороті), ekPXo3PyL_M на суму 5224 гривні (а. с. 42 на звороті), v-bOf49qcvw на суму 8775 гривень (а. с. 44), 9VW5Qqcv7w4 на суму 9666 гривень (а. с. 42), _a64SDLSCo на суму 33046 гривень (а. с. 43 на звороті), разом всього на 63310 гривень. 13 лютого 2023 року представником позивачки - адвокатом Негробовим О.В. на адресу відповідача з описом вкладення була направлена досудова вимога (а. с. 47-51, яка останнім залишена без уваги. Крім того судом встановлено, що позивачка є матір`ю чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 53); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 54); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 55) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 56). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року, що ухвалена у справі № 204/8707, відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Крім того, вказаною постановою суду встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 24 червня 2020 року у справі № 6040/14169/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, складає 1090547 гривень 80 копійок, що перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження, яка становить 403527 гривень. Таким чином, розмір майнового збитку становить 403527 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] , застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на суму 160000 гривень, з яких 2500 гривень це франшиза, а вартість майнового збитку, завданого позивачці пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідачки відповідача, перевищує страхову суму (суму страхового відшкодування), при цьому остання виплачена позивачці в повному обсязі у сумі 157450 гривень, а залишки транспортного засобу останньою продано за 65000 гривень, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням й проданими залишками транспортного засобу. Крім того, суд вражає доведеними та підтвердженим належними, достатніми та допустимими доказами той факт, що позивачкою понесені реальні збитки (майнова шкода) пов`язана із відновленням її порушеного права через знищення її транспортного засобу та необхідність витрат на прокат автомобіля у сумі 63310 гривень. Отже, розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивачки за пошкодження транспортного засобу становить 244337 гривень, виходячи із розрахунку ((403527-157500-6500)+63310), а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволення в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Нормами ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Крім того, ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, суд погоджується з тим, що позивачка безсумнівно зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу дорожньо-транспортної пригоди, виходячи із того, що вона будучи матір`ю чотирьох дітей, яка мешкає сім`єю за межами міста, а діти при цьому навчаються та відвідують гуртки в м. Дніпрі, що територіально віддалене від їх місця проживання, має труднощі щодо організації їх навчального процесу, дозвільного життя та забезпечення власного побуту (відвідування супермаркетів, торгових центрів тощо) пов`язаних їх транспортуванням. За викладених обставин, враховуючи характер немайнових втрат позивачки, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 гривень, оскільки на думку суду вимоги про стягнення із відповідача 50000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди мають надмірний характер. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що позивачці правничу допомогу у вказаній справі надавало Адвокатське бюро «Олександра Негробова», в особі адвоката Негробова О.В., що діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 002072 від 12 березня 2019 року, виданого рішенням Ради адвокатів Запорізької області від 12 березня 2019 року (а. с. 62), на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 15 грудня 2022 року (а. с. 57-59) та додаткової угоди № 1 до вказаного договору (а. с. 60). Так, зі змісту додаткової угоди № 1 до вказаного договору (а. с. 60), вбачається, що вартість однієї години роботи адвоката складає 2000 гривень, яка включає в себе надання консультацій та складання всіх необхідних документів та участь у судових засіданнях. Також, у вказаній угоді зазначено, що сторони погодили, що загальний розмір гонорару адвоката, в рамках надання правової допомоги, не буде перевищувати 60000 гривень. Оплата гонорару здійснюється клієнтом на протязі п`яти робочих днів, з дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (безготівково - на підставі відповідного рахунку, або готівкою). В разі оплати гонорару готівкою, адвокат, в день отримання грошових коштів, надає клієнту відповідну квитанцію. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано Акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 грудня 2022 року та Додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 грудня 2022 року (а. с. 93) відповідно до якого адвокатом на надання правничої допомоги клієнту у даній справі витрачено 12 годин (15 грудня 2022 року: аналіз наданих клієнтом документів та надання клієнту усної консультації норм права, які регулюють правовідносини, що виникли між клієнтом та [PERSON] , внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 28 вересня 2022 року в результаті якої було ушкоджено транспортний засіб Mitsubishi Outlander, державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником є клієнт - було витрачено 1 годину; 10 лютого 2023 року - 14 лютого 2022 року: складання та направлення засобами поштового зв`язку до [PERSON] досудової вимоги, враховуючи час на виготовлення і засвідчення додатків та відправлення листів було витрачено 2 години; 20 березня 2023 року - 11 квітня 2023 року: узгодження із клієнтом правової позиції, складання та подання засобами поштового зв`язку позовної заяви про стягнення матеріальних биків, спричинених клієнту в результаті настання ДТП, враховуючи час на виготовлення та засвідчення копій матеріалів додатків до позову) у відповідності до кількості сторін, було витрачено 8 годин; 18 травня 2023 року - 22 травня 2023 року: участь адвоката у судовому засідання під час розгляду цивільної справи № 204/5480/23 враховуючи час на прибуття до Красногвардійського районного суду Дніпропетровська, направлення засобами поштового зв`язку відповідачу судових повісток, було витрачено 1 годину) на загальну суму 24000 гривень, виходячи із розрахунку 12 витрачених адвокатом годин * 2000 гривень за годину роботи адвоката. На підтвердження оплати отриманої правової допомоги у розмірі 24000 гривень, суду надано квитанції (а. с. 94-97). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). З огляду на викладене, враховуючи складність справи, заявлену позивачем ціну позову, кількість документів у справі та необхідність їх опрацювання, а також значення даної справи для позивачки, з урахуванням того, що позов задоволено частково, факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі відповідачем доведено, а не співмірність цих витрат під час розгляду справи по суті позивачем неспростовано, суд доходить висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 24000 гривень, через що вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою у судового експерта Дрозда Ю.В. було замовлено проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, вартість якої складає 4800 гривень, та яка нею сплачена, підтвердженням чого є квитанція про оплату наданих експертних послуг від 14 жовтня 2022 року № 0.02706050992.1 (а. с. 38). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума понесених нею витрат на оплату експертних послуг у розмірі 4033 гривні 44 копійки пропорційно задоволеним позовним вимогам, виходячи із розрахунку (4800*84,03/100) За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на обидві сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. З огляду на викладене, враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково - на суму 247337 гривень, що становить 84,03 % від заявлених позовних вимог, а при зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 2943 гривні 37 копійок, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2473 гривні 37 копійок, виходячи із розрахунку (2943,37*84,03/100). На підставі викладеного,

Outcome: partial