Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Адвокат Тарасенко В.С. звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] та просить розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем, зареєстрований виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області 05.08.2017, актовий запис № 7; після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] »; малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з позивачкою; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що шлюб між позивачкою та відповідачем зареєстровано 05 серпня 2017 р. виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7. За час шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] . Причиною розірвання шлюбу є те, що спільне життя у сторін не склалося, вони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя. Сторони спільно не проживають з липня 2022 р., не ведуть спільне господарство та бюджет. На даний час їх шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, тому строку для примирення надавати недоцільно. Малолітній син сторін [PERSON] протягом тривалого часу (з 07.03.2022) проживає з позивачкою в Італійській Республіці. Позивачка має всі належні умови для забезпечення духовного і фізичного розвитку дитини в безпечних умовах. З огляду на ситуацію, яка склалася у державі, відповідача у будь-який момент можуть мобілізувати до лав ЗСУ. З огляду на вищезазначене, залишення малолітнього [PERSON] саме із позивачкою максимально відповідатиме інтересам дитини. Крім того, між позивачкою та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання їх спільної малолітньої дитини. На момент звернення до суду між сторонами відсутній спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Підстав, передбачених ч.2 ст.110 СК України, що перешкоджають поданню позову про розірвання шлюбу не існує. Ухвалою суду від 16.06.2023 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.08.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивачка 15.08.2023 на електронну пошту Городенківського районного суду надіслала заяву, скріплену кваліфікованим електронним підписом, про розгляд справи по суті без її участі, позовну заяву просить задовольнити. Представник позивачки - адвокат Тарасенко В.С. 17.07.2023 через підсистему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання/заяву про проведення підготовчого засідання та розгляд справи по суті без його участі та без участі позивачки, позовну заяву просить задовольнити. Відповідач 17.07.2023 на електронну пошту Городенківського районного суду надіслав заяви, скріплені кваліфікованим електронним підписом, про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, позов просить задовольнити. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано 05 серпня 2017 р. виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 05 серпня 2017 р. Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України). Позивачка скористалася правом припинити шлюбні відносини та звернулася до суду з даним позовом, відповідач позов визнає. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають з 07.03.2022, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін,тому позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зважаючи на прохання позивачки, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимоги позивачки про залишення малолітньої дитини сторін проживати з нею, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що за час шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , актовий запис № 58 від 12 березня 2021 р., що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 березня 2021 р. Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18, суд може вирішити питання про місце проживання дитини з одним із батьків одночасно з вимогою про розірвання шлюбу за відсутності спору про проживання дитини. Також суд зауважує, що вимогу щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини позивачка не заявляла. На момент розгляду справи спір між батьками (сторонами) щодо місця проживання дитини відсутній. Враховуючи положення ст.29 ЦК України, ст.160 Сімейного кодексу України, суд вважає за доцільне залишити малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , проживати з матір`ю - позивачкою. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також суд враховує вимоги ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст. 142 ЦПК України, якими передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.3 ст.217 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням головуючим судового засідання відкритим. При зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу позивачка [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 1073,60 грн, що стверджується квитанцією № 32528798800007070196 від 09.06.2023. Враховуючи, що заява відповідача про визнання позову отримана судом до початку розгляду справи по суті, тому є підстави для повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме в сумі 536,80 грн (1073,60: 2= 536,80). Крім того, враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме в сумі 536,80 грн (1073,60: 2= 536,80). На підставі ст.ст. 3, 7, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114, 141, 157, 160 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved