Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є гроші ком» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Є гроші ком» було укладено договір, відповідно до якого він отримав позику. Договір позивач уклав в інтернеті та наручно не отримував. Відповідач на звернення позивача не реагував. Вважає укладений договір недійсним, оскільки він його не підписував, вимогам закону «Про електронну комерцію» укладення договору не відповідає, тому також не вважається підписаним. Необхідну інформацію по договору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не отримував. Договір про надання позики укладений між сторонами містить ознаки кредитного договору. Також відзначає, що в договорі не була зазначена ціна та сукупна вартість кредиту. Позивач посилається на нечесну підприємницьку практику відповідача, адже розмір відсотків перевищує розмір заборгованості за кредитом, відсоткова ставка за користування кредитом не повідомлена, сукупна ціна кредиту повідомлена у значно меншому розмірі. У зв`язку з чим просить суд визнати договір позики не дійсним. У судове засідання сторони не з`явилися. В матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача до суду надав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, проти позовних вимог заперечує, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 березня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» в електронному вигляді за допомогою веб-сайту позикодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, було укладено договір позики № 3575901177-1248389 на суму 2000 грн, шляхом перерахування їх на банківську картку позичальника [NUMBER] на строк 30 днів та кінцевим терміном повернення до 31 березня 2021 року ( а.с. 46). Згідно п.1.5.1 Договору, протягом строку позики, встановленого п.1.3 Договору, розмір відсотків за правомірне користування коштами складає: 1,99% від суми позики щоденно, що складає 726,35 % річних. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Грошові кошти надавалися [PERSON] в кредит на 30 діб, і йому було повідомлено про сплату відсотків на добу за користування кредитними коштами, про що свідчить підписання ним договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому, суд відзначає, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» не був би укладений. Посилання [PERSON] на відсутність електронного цифрового підпису та суперечність вимогам Закону України «Про електронну комерцію» відхиляються судом, оскільки в ході реєстрації на веб-сайті відповідача електронний підпис не застосовувався, підпис договору позики був проставлений шляхом використання смс-коду в якості підпису, тобто з використанням одноразового ідентифікатору. При цьому, суд звертає увагу на те, що під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивач надав всі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів договору позики та проставленням відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних. Після обрання позивачем умов кредитування, перевірки його платоспроможності, було прийняте рішення про надання кредиту, про що проінформовано клієнта, шляхом надсилання СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в анкеті. Даний факт позивач не спростував. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці 2 ч.2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Таким чином, враховуючи те, що позивач не надав доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення його в оману, зайняття нечесною підприємницькою практикою, враховуючи інформацію визначену договором, тобто умови договору (необхідна інформація відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»), який підписав позивач, тобто погодився з умовами договору, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з указаних підстав. Посилання позивача на те, що договором передбачена непропорційно велика сума відсотків не приймається судом до уваги, адже він надав згоду на такі умови договору. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). На підставі вищевикладеного, суд дійшов переконливого висновку про безпідставність позовних вимог, тому відмовляє у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed