Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 21.12.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання припиненим права користування житлом та виселення з нього, мотивуючи тим, що вона є власницею садового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2017 року № 500/1269/17 та свідоцтва від 11.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2061, відповідач мешкає у вказаному будинку, одноособово займаючи обидві його кімнати, звільняти його не бажає, її разом із дітьми до будинку не допускає, у зв`язку з чим вона вимушена винаймати інше житло, що тягне додаткові матеріальні витрати. Вищевказаними діями відповідач чинить позивачці перешкоди у вільному користуванні належним їй майном, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Процесуальні дії суду Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2020 відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 37). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2021 ухвалено провести розгляд справи в заочному порядку. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2021 позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с. 49). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2021 заочне рішення від 12.04.2021 скасоване, по справі призначено підготовче судове засідання (а.с. 87). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 124). Аргументи учасників справи В судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно заяви представника від 12.09.2023 позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу за її відсутності. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав. Фактичні обставини справи, встановлені судом Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.02.1992, який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.10.2013 року № 500/6355/13-ц розірвано (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.10.2013 року № 500/6355/13-ц шлюб між сторонами розірвано з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей (а.с. 10). Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.10.2015 року № 500/3222/15-ц, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-13). Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.04.2018 року № 500/5530/17 [PERSON] зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні дачним будиночком з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та її доньок вселено у вищевказаний будинок (а.с. 15). Позивачка [PERSON] є власником садового будинку [ADDRESS] , на підставі: -рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2017 року № 500/1269/17 (1/2 частка), що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2020 (а.с. 22); -свідоцтва від 11.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2061, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 11.09.2020 року (а.с. 20, 21). Згідно технічного паспорту на садовий будинок [ADDRESS] , дачне товариство № 12 будинок складається з житлової кімнати 2 площею 7,7 кв. м, житлової кімнати 3 площею 9,4 кв. м, веранди 1 площею 8,8 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м, загальною площею 25,9 кв. м (а.с.16-19). Відповідно до довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 30.12.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13.10.2016 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Позиція суду У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 84 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що позивачка є власницею садового будинку [ADDRESS] , садовий кооператив № 12: 1/2 частини - на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2017 року № 500/1269/17, 1/2 частини - на підставі свідоцтва від 11.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 20611/2, яка раніше належала відповідачу на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2017 року та яка на підставі Акту державного виконавця про передачу нерухомого майна боржника в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Дрангой Д.О. від 02.12.2019 року, передана у власність позивачки. Отже, відповідач з 11.09.2020 не є власником вищевказаного будинку та з 10.10.2013 не є членом сім`ї позивачки - власника будинку. З огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, позивачка змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітньої доньки, якій на час розгляду справи виповнилося 13 років, яка проживає разом із позивачкою та щодо якої відповідач позбавлений батьківських прав, доказів неможливості проживати за адресою реєстрації та відсутності іншого житла відповідач не надав, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання припиненим права користування спірним будинком відповідача відповідають принципу пропорційності та підлягають задоволенню. Встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишилася проживати дитина, тому відповідач як колишній власник та колишній член сім`ї позивачки втратив право на користування будинком. Таким чином, інтереси позивачки як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 № 447/455/17. Враховуючи, що відповідач право користування житловим приміщенням втратив, однак продовжує мешкати у вищевказаному будинку, у добровільному порядку звільнити будинок не бажає, позивачку разом із дитиною до житла не допускає, чим чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном, суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні позивачкою будинком є обґрунтованими та відповідач підлягає виселенню зі спірного будинку. Судові витрати Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved