Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 113067 грн. 29 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 640/552-К552, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16000,00 дол. США. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2017 року по справі № 490/5576/15-ц стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 197800,26 грн. Станом на дату подання позову виконавчий лист № 490/5576/15-ц не виконано, заборгованість за кредитним договором №640/552-К552 від 05.06.2008 року не погашена, а тому позивач вказує, що має право на стягнення з відповідача заборгованості, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 113067,29 грн., що складається з 3% річних 17818,81 грн., інфляційних втрат в розмірі 95248,48 грн. Представник позивача надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 640/552-К552, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16000,00 дол. США. Судом досліджено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490/5576/15-ц від 23 листопада 2017 року згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 640/552-К552 від 05.06.2008 року в розмірі 197800,26 грн. Згідно розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням відповідачем кредитної заборгованості за кредитним договором № № 640/552-К552 від 05.06.2008 року за період з 13 січня 2020 року по 01 січня 2023 року 3% річних на суму заборгованості становлять 17818,81 грн., інфляційні втрати на суму заборгованості згідно рішення суду 95248,48 грн.. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 ЦК України у передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 рокуу справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої ПалатиВерховного Суду від 4 липня 2018 рокуу справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19). Разом з тим, визначаючи розмір належних до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат, а також трьох процентів річних від простроченої суми, суд враховує наступне. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджено Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 від 14 березня 2022 року, який затверджено Законом України №2119-IX від 15 березня 2022 року, Указом Президента України №259/2022 від 18 квітня 2022 року, який затверджено Законом України №2212-IX від 21 квітня 2022 року, Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року, який затверджено Законом України №2263-IX від 22 травня 2022 року, Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, який затверджено Законом України № 2500-IX від 15 серпня 2022 року, Указом Президента України № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, який затверджено Законом України № 2738-IX від 16 листопада 2022 року, Указом Президента України № 58/2023 від 6 лютого 2023 року, який затверджено Законом України № 2915-IX від 7 лютого 2023 року, Указом Президента України № 254 від 01 травня 2023 року, який затверджено Законом України № 3057-IX від 02 травня 2023 року Указом Президента України України № 451/2023 від 26 липня 2023 року, який затверджено Законом України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року № 3275-IX від 27 липня 2023 року строком на 90 діб. Тобто дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на час розгляду даної справи. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 наступного змісту: 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». У цій справі позивач пред`явив позов в якому просить стягнути з відповідача на його користь три проценти річних в сумі 17818,81 грн. та 95248 грн. 48 коп. інфляційних втрат. Позивачем проведено та надано розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, який відповідачем не спростований, перевірений судом, а тому приймається судом як належний. Проте, з огляду на положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання виключно по 23 лютого 2022 року, а саме заборгованість за трьома відсотками річних за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно в сумі 12551,34 грн., заборгованість за інфляційними втратами за період з 13 січня 2020 року по 23 лютого 2022 в сумі 37\~347,43 грн., що разом складає 49898, 77 грн.. Відповідно суд доходить висновку про необхідність задоволення позову частково. Оскільки, позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1184,45 грн.

Outcome: approved