Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

07 лютого 2022 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому з урахуванням заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог від 19 серпня 2022 року просив визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що є власником квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб, у квартирі значаться зареєстрованими станом на 02 лютого 2022 року: позивач, його донька - [PERSON] , [INFO] та онука - [PERSON] , [INFO] . Однак, донька з онукою не проживають за місцем реєстрації з грудня 2019 року без поважних причин. [PERSON] комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Перешкод у користуванні квартирою позивач не чинить відповідачці. Факт реєстрації відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію, продати або обміняти житло. Вважає, що відповідачка [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.02.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 15.02.2022 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 01 червня 2022 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Представник позивача [PERSON] - адвокат Радіонова Л.І. в судовому засіданні просила позов задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 листопада 1996 року Органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації у м. Києві та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 02 лютого 2022 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач є його донькою, не проживає у квартирі з грудня 2019 року у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншого житла у м. Вишневе. До батька відповідачка приходить виключно в гості, провідати. Ключі від квартири відповідачка віддала позивачу добровільно. Наявність її реєстрації в квартирі, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності. Факт родинних відносин між сторонами підтверджується даними повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №768 від 20.08.1994 року. Відповідачка [PERSON] тривалий час не проживає у квартирі за адресою реєстрації: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.11.2021 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що близько 15 років проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідкою позивача. Знає відповідачку як його доньку. Десь з 2019 року [PERSON] не мешкає з батьком, пішла жити до чоловіка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що знає позивача близько 20 років. Кілька разів на тиждень приходить до родини позивача у гості, однак вже близько трьох років відповідачку не бачила вдома. Зі слів позивача знає, що [PERSON] пішла жити до чоловіка, а доньку залишила бабусі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що близько 10 років проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідкою позивача та знає відповідачку як його доньку. Близько 3-4 років тому [PERSON] залишила квартиру батька та поїхала жити до чоловіка. Ані квартирою, ані батьком не цікавиться. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. З листа Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 18.08.2023 року встановлено, що відповідачка не зверталася до поліції із заявами про вселення в кв. [ADDRESS] та про перешкоди в користуванні нею житлом за цією адресою. Крім того, згідно листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 21.08.2023 року подібні заяви не надходили від [PERSON] і до комунального підприємства. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача [PERSON] , не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] , більше ніж один рік, позивач, як власник майна стверджує, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, чим чинить перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом. Враховуючи вище викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приймаючи до уваги, що відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї власника квартири (донька), та фактично не проживає за вказаною адресою більше року, інші відомості на спростування зазначених обставин у суду відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved