Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 40\~000 грн. В обгрунтування позову позивач зазначає, що він звернувся до Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з запитом про надання публічної інформації про наявність на території населеного пункту вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте відповідач не надав відповідь на запит на отримання інформації. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14\~червня 2021 року у справі №\~160/5013/21 було визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про ненадання публічної інформації за запитом [PERSON] від 27\~лютого 2021 року. Протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у: стражданнях та приниженні; негативних емоціях, як наслідок поганому самопочутті, пригніченому настрої, стані постійної емоційної напруги, витраті значного часу позивача на те, щоб захистити своє порушене право, що відобразилось на порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача. Моральні страждання підсилювались також тим, що він є учасником бойових дій. Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити, вважаючи, що позиція позивача не доведена, докази завдання йому матеріальної шкоди відсутні, заявлена сума моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що може призвести до безпідставного збагачення позивача. Ухвалами суду від 25\~жовтня 2022\~року та 01\~лютого 2023\~року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 08 березня 2023\~року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з її розглядом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] , який є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 17\~квітня 2019 року, наданим суду у копії, звернувся 27\~лютого 2021 року до Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області із запитом про надання публічної інформації про наявність на території населеного пункту вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте відповідач не надав відповідь на запит на отримання інформації. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14\~червня 2021\~року у справі №\~160/5013/21 було визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області щодо ненадання публічної інформації за запитом [PERSON] від 27\~лютого 2021 року. Як зазначає позивач, протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у: стражданнях та приниженні; негативних емоціях, як наслідок поганому самопочутті, пригніченому настрої, стані постійної емоційної напруги, витраті значного часу на те, щоб захистити своє порушене право, що відобразилось на порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача. Моральні страждання підсилювались також тим, що він є учасником бойових дій. Відповідно до ч.\~4 ст.\~82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~ст. 40\~\~Конституції України\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно зі ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано\~Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13\~січня 2011\~року №\~2939-VI. Відповідно до ст.\~1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №\~2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №\~2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Стаття 23 ЦК України\~визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 2, ч.\~3\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті третьому\~постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(далі Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною другою пункту п`ятого вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини третьої пункту дев`ятого зазначеної вище Постанови, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви. Згідно з ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. (ч. 1 ст. 1173 ЦК України) Вимога ефективності судового захисту пов`язана з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема,\~стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява №40450/04, від 15\~жовтня 2009\~року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Згідно з правовою позицією, зазначеною у Постанові Верховного Суду від 10\~квітня 2019\~року у справі №\~464/3789/17, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19): «Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості». Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~5,\~ч.\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.\~80\~ЦПК\~України \~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Позивачем, в обґрунтування його позовних вимог, подано такі письмові докази: копію рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14\~червня 2021\~року у справі №\~160/5013/21, копію посвідчення [NUMBER] , копію витягу з наказу (по стройовій частині) №\~160 від 27.07.2022. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Будь-яких інших, окрім наведених, письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків, стороною позивача суду не надано. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач, у разі наявності труднощів щодо збирання доказів у справі, відповідно до ст.ст. 83, 84, 91, 103 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями, що ним зроблено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає повністю, оскільки жодних доказів, які підтверджують завдання йому моральної шкоди, її розміру, зокрема, будь-яких доказів щодо характеру та обсягу страждань, тяжкості вимушених змін у його житті, тощо та наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та заподіяння моральної шкоди позивачу, суду не надано. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з абзацем 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003\~року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №\~49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10\~лютого 2010 року). Відповідно до вимог\~статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування збитків, заподіяних бездіяльністю розпорядника публічної інформації, позивач відповідно до ст.ст.12,\~13,\~81 ЦПК України\~зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім цього, суд зважає на те, що позивач [PERSON] , із запитами на надання публічної інформації щодо наявності вільних земельних ділянок звертався до органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів неодноразово. При цьому, такі звернення були адресовані у різні населені пункти, які розташовані майже у всіх регіонах України. В подальшому, за результатами таких звернень він звертався до суду з позовами про визнання бездіяльності відповідного органу протиправною, а згодом подавав позови про відшкодування завданої йому моральної шкоди. Такі справи у значній кількості були розглянуті судами, починаючи з 2021 року, про що свідчать дані ЄДРСР, які наявні у відкритому доступі. З аналізу порядку дій позивача та встановленої судом хронології подій вбачається, що на момент направлення запиту на публічну інформацію Виконавчому комітету Новомосковської міської ради,\~позивач [PERSON] , достеменно був обізнаний з процедурою направлення запитів, строками та порядком надання відповіді на них, а також з порядком звернення до суду та черговістю подання позовів. Крім того, враховуючи однотипність поданих ним позовів, наявні підстави для висновку про їх шаблонність. Отже, позивач був обізнаним та підготовленим до можливих негативних наслідків опрацювання його запиту та необхідною кількістю зусиль та часу на можливе відновлення свого порушеного права, що виключає можливість стверджувати про наявність у позивача негативних переживань, стану постійної психоемоційної напруги, важкості виконання повсякденних обов`язків, тимчасової відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженого та нестійкого настрою, нервозності, дратівливості, порушення сну, гіпертонічних криз, побоювання про майбутній стан здоров`я та інше. Наведене вище обумовлено тим, що будь-яка особа за своїми індивідуальними психологічними властивостями внаслідок неодноразового повторення однотипних дій у подібних ситуаціях набуває певні звички виконання таких дій та підвищує емоційний бар`єр вразливості, підвищує поріг чутливості до однотипних порушень. Отже, з урахуванням того, що такі дії стосувались звернення до органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, з прогнозованим для позивача [PERSON] , подальшим зверненням до суду, вбачаються підстави стверджувати, що такі звернення для позивача набули характеру звичних справ, що суттєво мінімізує рівень його душевних страждань. Доказів фактичного погіршення стану здоров`я та/або порушення нормальних життєвих зв`язків позивачем суду не надані. Аналогічні запити направлялись [PERSON] до багатьох місцевих громад на території Сумської, Львівської, Тернопільської, Черкаської, Рівненської, Київської, Запорізької, Миколаївської, Полтавської, Одеської, Житомирської, Дніпропетровської, Івано-Франківської областей та у разі встановлення порушення органами місцевого самоврядування законодавства щодо доступу до публічної інформації, він жадає відшкодування моральної шкоди. Всього протягом 2020-2021 років судами було розглянуто 22 справи за позовами [PERSON] до органів місцевого самоврядування про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з порушенням права на доступ до публічної інформації та за судовими рішеннями, які набрали законної сили, на користь позивача стягнуто загалом понад 13 тис. грн. (13\~836,15\~грн.), що вбачається з загальнодоступної інформації на сайті Судова влада України. Такі дії свідчать, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді відшкодування моральної шкоди спрямований не на відновлення порушеного права, а\~на безпідставне збагачення за рахунок коштів органів місцевого самоврядування, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховний Суд у своїй постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц наголосив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи,\~і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На переконання суду, неодноразові звернення позивача протягом кількох років з однотипними позовами про відшкодування моральної шкоди та наявність чисельних судових рішень про часткове задоволення заявлених вимог може привести саме до безпідставного збагачення позивача, що суперечить наведеній вище правовій позиції Верховного Суду. На підставі п 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладається на позивача. Позивач згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed