Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

08.02.2022 позивач [PERSON] звернулась до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з заявою про визнання притиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стянення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 лютого 2022 року вказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Вища рада правосуддя рішенням від 20.04.2023 № 399/0/15-23 змінила територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області на Дзержинський районний суд м. Харкова. Вищевказана цивільна справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова. 24.07.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу та постановлено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 28.08.2007 працювала вихователем у Комунальній організації "Заклад дошкільної освіти (ясла садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради". З 05 листопада 2021 Наказом директора закладу позивача було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 на час відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що зазначений наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що спірний наказ було видано раніше ніж набрав чинності нормативно-правовий акт, на підставі якого його було видано. Також, відсторонення від роботи є незаконим, оскільки календар профілактичних щеплень в Україні серед обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач наголошує, що єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення від щеплення є виключно посадова особа державної санітарно-епідеміологічної служби, а не роботодавець, жодного встановлення відповідного факту відповідною особою не було. Текст наказу не містить встановлених фактів відмови чи ухилення від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Позивач посилається на те, що на законодавчому рівні визначено право кожної особи на вільну згоду щодо будь-якого медичного втручання, в тому числі і шляхом здійснення щеплень. З наведених підстав просить суд: визнати протиправним і скасувати наказ від 05.11.2021 №97-к/тр директора Комунальної організації "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" [PERSON] в частині відсторонення від роботи позивача; зобов`язати поновити на роботі позивача шляхом допуску її до роботи на посаді вихователя; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Савін О. С. надав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до законодавства України у передбачених випадках громадяни України зобов`язані проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Представник відповідача зазначає, що відповідно до п.41-6 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020, керівникам державних органів, керівникам підприємств, установ та організацій необхідно забезпечити: контроль за проведенням обов`язковох профілатичних щеплень проти COVID-19; відсторонення від роботи працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином, відповідач діяла в межах своїх повноважень, оскільки позивач була попереджена про необхідність профілактичного щеплення, але відмовилась його робити. З наказом про відсторонення позивач була ознайомлена. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що позивач працювала вихователем, тобто, безпосередньо контактувала з дітьми дошкільного віку, уникнути контакту з якими, беручи до уваги посаду та посадові обов`язки позивача, було неможливо. В той же час, отримавши повідомлення про необхідність проведення щеплення, позивач зазначила, що не згодна з ним, при цьому в повідомленні було запропоновано надати або сертифікат про проведення щеплення, або довідку про протипоказання та неможливість проведення щеплення. Просила врахувати письмові пояснення при винесенні рішення. Також, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Кравець Р. Ю., в якій останній просить суд залишити позов без розгляду в частині вимог про зобов`язання поновити на роботі [PERSON] шляхом допуску її до роботи на посаді вихователя Комунальної організації "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" та залишити позов без розгляду в частині вимог до відповідача директора Комінальної організації "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" Польової Ольги Олександрівни. Представник позивача - адвокат Цесельська І. В. в судовому засіданні просила суд задовольнити позовні вимоги в частині скасування наказу №97-к/тр від 05.11.2021 та стягнення з відповідача 2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також, надала письмові пояснення та просила їх врахувати під час ухвалення рішення. Представник відповідача Комунальної організації "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" - адвокат Савін О.\~С. в судовому засіданні надав суду пояснення та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вивчивши доводи сторін процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач до початку розгляду справи по суті просила суд залишити позов, пред`явлений до відповідача, директора Комунальної організації "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради", [PERSON] , без розгляду. Крім того, просила залишити без розгляду позовну вимогу в частині зобов`язання поновити позивача на роботі шляхом її допуску до роботи у зв`язку з неактуальністю на час розгляду справи такої вимоги. 31.03.2023 [PERSON] було звільнено з посади вихователя КО "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Розглядаючи заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, яка надійшла від представника позивача, суд зазначає наступне. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, зокрема, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Повноваження представника позивача на подання заяви про залишення позову без розгляду перевірені судом, заява відповідає вимогам Цивільного процесуального кодексу України, подана до початку розгляду цивільної справи по суті. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє відповідну заяву та продовжує розгляд справи в межах заявлених позовних вимог на початок розгляду справи по суті, які в судовому засіданні були підтримані представником позивача. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] з 28.08.2007 працювала в Комунальному закладі "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" на посаді вихователя, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я позивача. Відповідно до копії повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (від 29.10.2021 вих.№01-38/482) позивача було ознайомлено про необхідність проведення відповідного щеплення, про що свідчить особистий підпис [PERSON] на повідомленні, здійснений 29.10.2021. Оскільки доказів наявності зазначеного щеплення, наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення, а також тимчасового відтермінування від щеплення [PERSON] надано не було, наказом Комунального закладу "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" №97-к/тр від 05.11.2021 [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти хвороби COVID-19 без збереження заробітної плати. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню наказ Комунального закладу "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" №97-к/тр від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи» з огляду на відсутність законних підстав для відсторонення працівника, який не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не надав копію документу про профілактичне щеплення або довідку про абсолютні протипоказання до їх проведення. Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону, суд зазначає наступне. Відповідно до преамбули Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Відповідно до статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Законом України\~«Про\~захист\~населення від\~інфекційних\~хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За статтею 1\~Закону\~України\~«Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Частиною першою статті 12\~Закону\~України\~«Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Частиною шостою статті 12\~Закону\~України\~«Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника для виконання трудових обов`язків наслідки відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22)). Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 1998 року №12-рп/09 дійшов висновку про те, що термін законодавство, що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Стаття 11\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 Всесвітня організація охорони здоров`я офіційно визнала пандемію COVID-19. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб на всій території України був запроваджений карантин, строк дії якого неодноразово продовжувався. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (надалі постанова КМУ №1236) на території України з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2021 р. (на час виникнення спірних відносин) був встановлений карантин на всій території України. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 25\~березня\~2015\~року\~№267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90) МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення). Наказом МОЗ\~України\~від\~04\~жовтня\~2021\~року\~№2153 (був чинним на час виникнення спірних відносин, дію зупинено до завершення воєнного стану в України згідно з Наказом МОЗ № 380 від 25.02.2022) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі Перелік №2153). До цього Переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції - Право на повагу до приватного і сімейного життя , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 20\~жовтня\~2021\~року\~№1096 доповнено постанову КМУ № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12\~Закону\~України\~«Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1\~Закону\~України\~«Про оплату\~праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано у Законі України\~«Про\~забезпечення\~санітарного та\~епідемічного\~благополуччя\~населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України\~від\~14\~квітня\~1995\~року\~№\~66 (далі - Інструкція №66). Відповідно до ст.7 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, усувати осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції №66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22) наголосила на тому, що приписи абзацу шостого частини першої статті 7\~Закону\~України\~«Про забезпечення\~санітарного\~та\~епідемічного благополуччя\~населення» та Інструкції №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Проте, обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 20\~жовтня\~2021\~року\~№1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12\~Закону\~України\~«Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22)). Судом встановлено, що позивача було повідомлено про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та про необхідність до 05.11.2021 надати копії документу про профілактичне щеплення, довідки про проведення щеплення або довідки про абсолютні протипоказання до їх проведення, про що позивача було ознайомлено. Оскільки доказів наявності зазначеного щеплення, наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення, а також тимчасового відтермінування від щеплення позивачем надано не було, наказом Комунального закладу "Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" №97-к/тр від 05.11.2021 [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти хвороби COVID-19 без збереження заробітної плати. Дії відповідача 2 щодо відсторонення позивача від роботи суд визнає правомірним, оскільки були вчинені у відповідності до вимог діючого законодавства, аналіз яких викладено судом вище, а позивачем не доведено наявність абсолютних протипоказань до проведення обов`язкового щеплення та не надано доказів такого проведення. У зв`язку з чим в задоволенні вимог позивача щодо визнання неправомірним та скасування наказу №97-к/тр від 05.11.2021 необхідно відмовити. Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1\~Закону\~України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас, колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із викладеним у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи потрібно виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 ((провадження №14-82цс22)). Отже, на думку суду позивачем не доведено, що відсторонення було неправомірним та у відповідача існував обов`язок щодо виплати позивачу заробітної плати на час відсторонення. З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігалося робоче місце, суд не встановив порушення права позивача на працю, передбаченого у статті 43 Конституції України. У зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь період відсторонення позивача від роботи задоволенню не підлягають. При вирішенні даного спору суд також враховує та оцінює загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник під час пандемії, зокрема, вихователь дошкільного навчального закладу, що є необхідним для вирішення питання пропорційності втручання у право позивача на повагу до приватного життя та переслідування легітимної мети, як це передбачено змістом пункту 2 статті 8 Конвенцї про захист прав людини і основоположних свобод. Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22). Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивача, суд враховує, що [PERSON] з 28.08.2007 працювала в Комунальному закладі "Заклад дошкільної освіти (ясла садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" на посаді вихователя, умови праці якого передбачають велику кількість прямих соціальних контактів працівника на робочому місці саме з дітьми. При цьому, встановлення дистанційної або надомної форми праці в даному випадку для вихователя неможливе. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що [PERSON] , як вихователь закладу дошкільної освіти за своєю посадою, під час виконання обов`язків несе відповідальність за охорону життя та здоров`я, виховання й навчання дітей відповідної вікової групи, забезпечує разом із медичним персоналом збереження та зміцнення здоров`я вихованців, що зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього закладу, вихованцями, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, суд вважає, що Комунальний заклад\~"Заклад дошкільної освіти (ясла садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" правомірно змушений був ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. В оцінці правомірності відсторонення позивача [PERSON] від роботи за встановлених фактичних обставин справи суд враховує, що держава зобов`язана вживати ефективні заходи, зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України захворювання на COVID-19. Через поширення цієї хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності. Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27\~Конституції\~України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49\~Конституції\~України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя. Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22)). \~ \~ \~ \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Зважаючи на умови праці позивача, суд доходить висновку, що її відмова від обов`язкового щеплення створювала загрозу, яка вимагала від відповідача 2 вжиття такого суворого заходу, як втручання у право позивача на повагу до приватного життя. В даному випадку принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, і таке втручання має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті) та є виправданим. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби, тому право позивача на працю було тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не вакцинувалася проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим з огляду на займану нею посаду, та не надала медичну довідку належної форми про наявність абсолютних протипоказань для вакцинації. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] до Комунального закладу "Заклад дошкільної освіти (ясла садок) №13 комбінованого типу Ізюмської міської ради" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягає. Питання щодо\~розподілу витрат\~по сплаті\~судового збору\~суд вирішує\~на підставі\~статті 141\~ЦПК України.

Outcome: dismissed