Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

26.05.2023 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 10.11.2018 року між покупцем та продавцем було укладено ще один Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно пункту 1 обох попередніх договорів, продавець у строк до 20.01.2020 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири: квартиру [ADDRESS] , Києво-Святошинського району Київської області, по [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 25,6 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0031, що знаходиться в [ADDRESS] , по [ADDRESS] . Згідно пункту 4 обох попередніх договорів, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а Продавець прийняв передоплати у наступних розмірах: за першим попереднім договором - 148750 гривень, що на день укладання договору еквівалентно 5314 доларів США. Залишок коштів за договором, а саме покупець зобов`язується сплатити наступним чином: перший платіж у розмірі 3189 доларів США Покупець має сплатити через 3 місяці, другий платіж 2125 доларів США покупець має сплатити ще через 3 місяці. Згідно розписки від 22.01.2019 року представниками відповідача було отримано 3189 доларів США. Згідно розписки від 20.06.2019 року представниками відповідача було отримано 2125 доларів США. Таким чином позивачем, була сплачена повна вартість квартири згідно першого попереднього договору - 297500 гривень; за другим попереднім договором - 291840 гривень. Згідно пункту 5 обох попередніх договорів, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця. Всупереч умовам обох попередніх договорів продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказані квартири як до 20.01.2020 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію. Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають. Відтак, три проценти річних від простроченої суми станом на день подання цієї заяви, за період з 01.02.2020 року до 31.04. 2023 року складає 589340*0,03*(39 місяців/12)=57460,65 гривень. Встановлений індекс інфляції за лютий грудень 2020 року - 4,8%, за 2021 рік 10%, за 2022 рік 26,6%, за січень-квітень 2023 року 3,2%. Тобто сукупно 44,6%, що складає 589340*0,446=262845,64 гривень. Дані щодо інфляції взято з сайту https://index.minfin.com.ua/ua/economy/index/inflation/. Крім цього, просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 гривень за завдані йому моральні страждання. На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 589\~340,00\~грн.\~(п`ятсот\~вісімдесят дев`ять\~тисяч триста\~сорок гривень)\~00\~коп.\~основного боргу,\~три відсотки\~річних в\~розмірі 57\~460,65\~грн.\~(п`ятдесят\~сім тисяч\~чотириста шістдесят\~гривень)\~65\~коп.,\~інфляційні втрати\~в розмірі\~262\~845,64\~грн.\~(двісті\~шістдесят дві\~тисячі вісімсот\~сорок п`ять\~гривень)\~64\~коп. та моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. 26.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 07.08.2023 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано заяву про закриття провадження у справі на підставі того, що попередні договори про укладення купівлі-продажу квартири від 10.11.2018 року, підписані сторонами, є в цілому нікчемними, тобто розглядається з точки зору права як такі, що юридично не мали місце, не створили будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вказував, що нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Крім того, представник відповідача зазначав, що за означених обставин обраний позивачем спосіб захисту власних майнових прав шляхом зобов`язання відповідача сплатити борг по двом попереднім договорам від 10.11.2018 року є неналежним способом захисту, і можливий в судовому порядку лише у спосіб подання індикаційного позову до особи, яка набула грошові кошти, за доведеності їх набуття як безпідставного, а відтак між позивачем та відповідачем відсутній предмет спору. 11.08.2023 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано заперечення на клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, в якому зазначив, що вважає таке клопотання представника відповідача необґрунтованим і таким, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що існує предмет позову, який є достатньо конкретизований це стягнення грошових коштів у визначеній сумі з відповідача. Зазначав, що те яка правова норма підлягає застосуванню при розгляді згаданих позовних вимог - вирішить суд у нарадчій кімнаті. Буде це стягнення грошових коштів унаслідок того, що правочин є недійсним, або ж стягнення грошових коштів через невиконання умов попереднього договору - визначення цього є виключної компетенцією суду. Різні міркування сторін стосовно підстав позову не можуть бути підставами для закриття провадження у справі. Сторона відповідача на третій сторінці клопотання буквально вказує наступне "обраний позивачем спосіб захисту власних майнових прав шляхом зобов`язання відповідача сплатити борг по двом попереднім договорам є неналежним способом захисту". Водночас, вказане не відповідає дійсності, оскільки обраний спосіб захисту в даному разі передбачає не "зобов`язання відповідача сплатити борг", а "стягнення коштів з відповідача", що є різними способами захисту майнових прав. Враховуючи, що предмет позову насправді існує, а не відсутній як вважає сторона відповідача, і за даних обставин предмет спору не зміниться від змін підстав позову, у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі слід відмовити. 11.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10.11.2018 року між покупцем та продавцем було укладено ще один Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно пункту 1 обох попередніх договорів, продавець у строк до 20.01.2020 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири: квартиру [ADDRESS] , Києво-Святошинського району Київської області, по [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 25,6 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0031, що знаходиться в [ADDRESS] , по [ADDRESS] . Згідно пункту 4 обох попередніх договорів, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а Продавець прийняв передоплати у наступних розмірах: за першим попереднім договором - 148750 гривень, що на день укладання договору еквівалентно 5314 доларів США. Залишок коштів за договором, а саме покупець зобов`язується сплатити наступним чином: перший платіж у розмірі 3189 доларів США Покупець має сплатити через 3 місяці, другий платіж 2125 доларів США покупець має сплатити ще через 3 місяці. Згідно розписки від 22.01.2019 року представниками відповідача було отримано 3189 доларів США. Згідно розписки від 20.06.2019 року представниками відповідача було отримано 2125 доларів США. Таким чином позивачем, була сплачена повна вартість квартири згідно першого попереднього договору - 297500 гривень; за другим попереднім договором - 291840 гривень, що крім іншого підтверджується розписками від 22.01.2019 року та від 20.06.2019 року. Згідно пункту 5 обох попередніх договорів, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця. Згідно п. 3 договору основний договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 20.01.2020 року. Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок до 20.01.2020 року, та договір купівлі-продажу квартир мав бути нотаріально посвідчений не пізніше 20.01.2020 року. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Стаття 1212\~ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі № 439/1683/18. Доказів того, що між сторонами існують договірні правовідносини завірені нотаріально, матеріали справи не містять. У постанові від 12.10.2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення частини першої статті 1212\~ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 357/8975/20. Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений, тому заявлені позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України. Отже, вимоги [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості про стягнення коштів 589 340,00 гривень, переданих за розпискою та нотаріально не посвідченим договором, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 947/26577/19. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі без задоволення, а вимоги позивача про стягнення грошових коштів за розпискою та не посвідченим нотаріальним договором суд вважає за необхідне задовольнити. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідач знав про порушення ним умов Договору, оскільки будинок не було побудовано та введено в експлуатацію, і починаючи з 20.01.2020 року і мав повернути грошові кошти прийняті в вигляді авансу в сумі 589 340,00 гривень. Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Період нарахування інфляційних втрат визначено позивачем за період з 01.02.2020 року по 30.04.2023 року та перевірено судом й становить 262845,64 гривень. Відсоткова ставка 3% річних визначено позивачем за період з 01.02.2020 року по 30.04.2023 року перевірено судом й становить 57460,65 гривень. Частиною 2 ст. 635 ЦК України встановлені наслідки ухилення однієї із сторін від укладення основного договору: сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачів пені, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України). Враховуючи, що судом встановлено факт ухилення відповідача від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, ухилення від укладення нотаріального договору купівлі-продажу квартир, відповідач повинен повернути позивачу одержану від нього суму в розмірі 589340,00 гривень протягом одного місяця. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Виходячи з цих обставин, сума заявленої позивачами моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень не обґрунтована, а саме: - якими міркуваннями керувався позивач при визначенні розміру моральної шкоди; - чи можна вважати розумними вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в такій сумі, виходячи з вимог ст. 23 ЦК України; - якими доказами підтверджується завдання позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі. Відповідно до ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п. п. 3, 9 постанови від\~31.03.1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які він посилаються як на такі, що завдали душевних страждань та переживань, а також не підтверджено доказами самого факту наявності у нього душевних страждань та переживань, у зв`язку з наявністю таких обставин. Крім того, позивач не довів суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, так як будь-які докази спричинення відповідачем моральної шкоди в заявленому розмірі у справі відсутні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Таким чином відповідно до норм ч. 6 ст. 141 ЦПК України та враховуючи той факт, що позивач є інвалідом відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 28.02.2020 року, з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід Держави.

Outcome: partial