Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши третіми особами - приватного нотаріуса\~ Київського\~ міського\~нотаріального округу\~Остапенка Євгена\~Михайловича,\~ приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Кохана Павла Івановича про визнання виконавчого напису від 08.06.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі під № 111523 (надалі Виконавчий напис), таким, що не підлягає виконанню. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки з дня виникнення права вимоги за Кредитним договором №R53100370085В від 13.12.2012 року (надалі Кредитний договір) минуло більше трьох років. Крім того, зазначений Кредитний договір нотаріально не посвідчувався, а отже станом на 08.06.2021 року у нотаріуса Остапенка Є М. були відсутні правові підстави вчиняти Виконавчий напис, оскільки такий не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості в безспірному порядку відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Також представник позивача звертає увагу на те, що відповідач та приватний нотаріус не повідомляли [PERSON] про наявність заборгованості. Ухвалою суду від 3 серпня 2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами. 25 серпня 2023 року представник позивача подав до суду заяву про стягнення з відповідача судових витрат, що складаються з витрат на правничу допомогу та судового збору. \~ \~ \~ \~31 серпня 2023 року уповноважений представник відповідача подав на електронну адресу суду заяву про визнання позову у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та просив повернути позивачу з державного бюджету 50% сплачено при поданні позову судового збору. Також уповноваженим представником відповідача було подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Треті особи пояснень щодо суті спору не надали. З 28 серпня по 15 вересня 2023 року (включно) суддя перебував у відпустці. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~8 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського\~нотаріального округу\~Остапенком Євгеном\~Михайловичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 111523, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» заборгованість за Кредитним договором №R53100370085В від 13.12.2012 року за період з 25.05.2021 по 03.06.2021 у загальному розмірі 53573,73 гривень (а.с. 14). З даних виконавчого напису вбачається, що такий вчинено на підставі Кредитного договору №R53100370085В від 13 грудня 2012 року. На підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Кохана Павла Івановича від 02.09.2021 відкрито виконавче провадження ВП № 66673206 з примусового виконання Виконавчого напису (а.с. 12-13). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи у контексті з приписами чинного законодавства суд зазначає наступне. У відповідності\~до приписів\~частини четвертої\~ст.\~206\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Роз`яснюючи положення процесуального закону, які визначають дії суду при визнанні позову відповідачем Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 24 постанови від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У ситуації, що склалася по справі позовні вимоги [PERSON] визнані відповідачем в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тому підлягають задоволенню без з`ясування і дослідження обставин справи в цій частині. При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У позовній заяві представником позивача було наведено орієнтовний розрахунок судових витрат, який становить 4073,60 грн та складається з судового збору 1073,60 грн. та витрат на правову допомогу - 3000,00 грн. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник позивача надав: договір про надання правничої (правової) допомоги та додаткову угоду №1 до нього від 18.07.2023, квитанцію на розрахунок готівкою №5 від 18.07.2023, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 24.08.2023 (надалі Акт). Відповідно до Акту, [PERSON] були надані такі юридичні послуги: консультації з формування правової позиції в суді першої інстанції (аналіз документів та правовідносин), ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, складання адвокатського запиту до приватного нотаріуса, складання позовної заяви, складання інших процесуальних документів. Вартість послуг за цим Актом склала 3000,00 грн., які були сплачені виконавцю згідно з квитанцією на розрахунок готівкою №5 від 18.07.2023. Згідно з правовими висновками висловленими Верховним Судом у справі №922/1964/21 від 16.11.2022 визначено, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Разом з тим, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 31 серпня 2023 року уповноваженим представником відповідача було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Так, за його твердженням, визначені в заяві судові витрати не є співмірними зі складністю справи та не відповідають обсягу наданої правової допомоги, а тому просить суд врахувати поведінку відповідача, який визнає позов та не здійснює будь яких дій спрямованих на затягування розгляду справи. Крім того, позивач не звертався до відповідача із пропозицією мирного врегулювання спору та в нього наявна заборгованість за кредитним зобов`язанням перед відповідачем. З урахуванням наведеного, відповідач погоджується на відшкодування витрат в розмірі 1000,00 грн. Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі, доводи сторін у контексті з вищевказаними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що заяву представника позивача про розподіл судових витрат слід задоволити з наступних підстав. При визначенні суми відшкодування витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Разом з тим, суд враховує, що хоча відповідач і визнав позов у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, однак спір виник внаслідок неправильних дій його сторони, що призвело до того, що позивач змушений був звернутися за захистом своїх порушених прав до суду і, як наслідок, понести витрати. Суд бере до уваги тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, а також те, що ним було надано консультаційні послуги, підготовлено ряд процесуальних документів, оплата за які є документально підтвердженою. За таких\~обставин,\~суд вважає достатнім та співмірним стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Також, частиною першою ст. 142\~Цивільного процесуального\~кодексу \~України та частиною третьою\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на вказані нормативні приписи, позивачу слід повернути з державного бюджету суму 536,80 грн. сплаченого судового збору (1073,60 х 0,5 =536,80) на підставі платіжної інструкції 0.0.3118056206.1 від 26.07.2023. Решту суми понесених позивачем витрат зі сплати судового збору у сумі 536,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: approved