Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У жовтні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача ФОП [PERSON] - адвокат Самойленко П.М. з даним позовом, в якому позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 20.10.2017 по 30.10.2019 в розмірі 2504,36 грн та інфляційні втрати за період з 20.10.2017 по 01.06.2019 у розмірі 7147,98 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20.09.2017 Шевченківським районним судом м. Києва було винесено рішення у справі № 761/17271/17 яким позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» задоволено в повному обсязі та призначено до стягнення з [PERSON] збитків в порядку регресу у загальному розмірі 41175,29 грн. 22.03.2018 року, головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] за виконавчим листом № 761/17271/17 від 31.01.2018. 10.04.2019 Шевченківським районним судом м. Києва було винесено ухвалу у справі № 761/17271/17, якою замінено сторону стягувача з ПрАТ «СК «ВУСО» на ФОП « [PERSON] ». Позивач наголосив на тому, що з дати винесення судом рішення у справі № 761/17271/17, відповідач не сплатив навіть частини боргу, та станом на момент його звернення до суду рішення не виконано, завдані збитки йому не були компенсовані та наявність судового рішення про задоволення вимого кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє його права на отримання сум в порядку ст. 625 ЦК України, яка є способом захисту його порушеного майнового права. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2019 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Кондратенко О.О. Ухвалою суду від 17.10.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06.12.2019 виправлено описку в частині призначення дати судового засідання. В подальшому, в ході розгляду справи, розпорядженням керівника апарату суду від 23.09.2020 № 01-08-742 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено автоматичний розподіл справи № 761/40241/19. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.09.2020 дану справу передано на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою судді від 25.09.2020 прийнято до провадження. В подальшому, в ході розгляду справи 20.03.2023 від представника позивача, засобами поштового зв`язку, до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача, за період з 20.10.2017 по 19.10.2020, 3 % річних у розмірі 3706,45 грн та інфляційні втрати в розмірі 8059,89 грн та судові витрати. В подальшому, в судове засідання, яке було призначено на 05.09.2023, позивач та його представник не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі його представника, в якій позивач позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не відомі, відзиву відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.09.2017 Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі № 761/17271/17, яким позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» до [PERSON] задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» суму 39575,29 грн та судовий збір в розмірі 1600,00 грн, а всього 41175,29 грн. На виконання вищевказаного рішення, 22.03.2018 головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/17271/17 від 31.01.2018, що видав Шевченківський районний суд м. Києва. 27.12.2018 головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2019 у справі № 761/17271/17 замінено сторону стягувача з ПрАТ «СК «ВУСО» на ФОП « [PERSON] », оскільки до останнього перейшло право грошової вимоги стосовно осіб, які були боржниками ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі договору № 14/01/2019 про відступлення прав вимоги від 14.01.2019, копія якого міститься в матеріалах справи. Тобто, на підставі ст. 512, 514 ЦК України ФОП « [PERSON] » є правонаступником ПрАТ «СК «ВУСО» у правовідносинах щодо стягнення з відповідача заборгованості. Крім того, судом встановлено, що 14.01.2019 на адресу відповідача було направлено повідомлення вих. № 1807994 про відступлення права вимоги разом з матеріалами виконавчого провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2019 за заявою ФОП « [PERSON] » видано дублікат виконавчого листа № 761/17271/17 від 31.01.2018, що видав Шевченківський районний суд м. Києва. 27.02.2020 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, а саме: про повернення виконавчого листа № 761/17271/17 від 19.11.2019, що видав Шевченківський районний суд м. Києва на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». З листа Шевченківського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 17.04.2020 № 85043 вбачається, що 14.04.2020 державним виконавцем Відділу було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника. Залишок суми основного боргу саном на 17.04.2020 становить 41175,29 грн. Таким чином, судом встановлено, що з дати ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 20.09.2017 у справі № 761/17271/17 відповідач не виконує судове рішення в добровільному порядку, збитки позивачу не сплачені. Згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. ст. 611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Поряд з цим, статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до положень зазначеної статті закону боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, приписи цієї статті поширюються на вісі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (Постанова ВП ВС 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошових зобов`язань. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова ВС від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми в порядку ст. 625 ЦК України з огляду на той факт, що рішення суду не виконане. Позивачем надано розгорнутий обґрунтований розрахунок сум збитків, понесених у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, який міститься в матеріалах справи, який є обґрунтованим та приймається судом. Згідно розрахунку уточненої позовної заяви, основна сума боргу - 41175,29 грн, період прострочки грошового зобов`язання 1096 днів, загальна сума 3% річних за користування грошовими коштами складає - 3706,45 грн, загальний розмір інфляційних втрат складає - 8059,89 грн, які стягуються за період з 20 жовтня 2017 року по 19 жовтня 2020 року, що відповідачем не оскаржувалося. Таким чином, з огляду на прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання перед позивачем, нарахування позивачем пені 3% річних та інфляційних втрат є правомірним. Правом, встановленим ст. 278 ЦПК України, відповідач не скористався, відзиву на позов та доказів на спростування доводів позивача не надав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак, їх задоволення. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. За умовами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем за подання позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього, положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009. Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За ч 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Крім того, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатське: бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Таким чином, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України». Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 7684,00грн. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу за наданні послуги до суду подано копії наступних документів: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 6 від 01.02.2019, укладений між ФОП [PERSON] та АО «Мазуренко Войтюк та партнери, Додаткова угода № 1/Акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги до Договору № 6 від 01.02.2019, складений між ФОП [PERSON] та АО «Мазуренко Войтюк та партнери, квитанція до прибудинкового касового ордеру № 010/07/16 від 14.09.2019 № 3 на суму 7684,00 грн, ордер серії КС № 600037 від 14.09.2019, а також, Договір про надання правової (правничої) допомоги № 1818 від 25.05.2021, укладений між АО «АДВОКАТУС» та ФОП [PERSON] , ордер серії АА № 0026502 від 22.02.2023, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатів Мазуренко С.С. та Самойленко П.М. Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимог чинного законодавства, з огляду на умови Договору про надання правової допомоги, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу у заявленій сумі є реальними, фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим, відповідають складності справи та підтверджені належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, а відтак, підлягають задоволенню. При цьому суд, також, враховує положення ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України за якими у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідних клопотань до суду не надходило. З огляду на викладене та

Outcome: approved