Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулось до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що 22 грудня 2010 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10 були задоволенні позовні вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» на відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов`язань 138176,34 грн. та судові витрати в розмірі 1390,93 грн. Позивач зазначав, що правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору №010/2008 від 15 лютого 2008 року та договору поруки №010 від 15 лютого 2008 року. Вказував, 29 липня 2020 року між громадянином [PERSON] та ТОВ «Консалт Солюшенс» (далі - новий кредитор) укладено договір №29/07 про відступлення прав вимоги, за змістом пункту 2 якого [PERSON] відступає новому кредитору належні йому, на підставі Договору №227 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги від 20 лютого 2018 року, укладеного між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк», а новий кредитор набуває права вимоги кредитора до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів зазначених у додатку 1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - «основні договори», надалі за текстом - права вимоги. Стверджував, що за змістом пункту 3 договору за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 5 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплат процентів у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойки, пені, штрафів, передбачених Кредитним договором та договорами забезпечення. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора: у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. За змістом Додатку №1 до договору №29/07 про відступлення прав вимоги від 29 липня 2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] , [PERSON] за Кредитним договором №010/2008 від 15 лютого 2008 року та договором поруки №010 від 15 лютого 2008 року. Позивач вказував,\~що ТОВ\~«Консалт Солюшенс»\~є фінансовою\~установою згідно\~Свідоцтва про\~реєстрацію фінансової\~установи ФК\~№1239,\~реєстраційний номер\~13103989,\~виданого 29\~серпня 2019\~року та\~здійснює господарську\~діяльність з\~надання фінансових\~послуг на\~підставі розпорядження\~Нацкомфінпослуг №1739\~від 10\~вересня 2019\~року. Зазначив, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року за заявою [PERSON] у справі №2-11815/10 було проведено заміну сторони, а саме позивача ПАТ «Брокбізнесбанк» його правонаступником [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року за заявою ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №2-11815/10 було проведено заміну сторони, а саме позивача [PERSON] його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» . Отже ТОВ «Консалт Солюшенс» є новим кредитором у правовідносинах, що виникли на підставі Кредитного договору №010/2008 від 15 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк», та на підставі договору поруки №010 від 15 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк». Оскільки рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10 відповідачами до теперішнього часу не виконано, позивач, посилаючись на порушення своїх прав просив суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 36606,43 грн., яка складається з: 25932,77 грн. інфляційне збільшення; 10673,66 грн. 3% річних за користування грошовими коштами, а також стягнути судові витрати. Ухвалою Малиновського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~11\~липня 2023\~року було\~відкрито провадження\~у справі,\~ухвалено розгляд\~справи проводити\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження,\~призначено судове\~засідання (\~а.с.\~53-54). Представник ТОВ «Консалт Солюшенс», діючий за довіреністю від 13 грудня 2021 року та ордером від 13 червня 2023 року , в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, Раніше надав відповідь на відзив (а.с. 13, 66-72, 77, 78, 79-80). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомила. Раніше надала відзив на позов, в якому просила суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог та в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 61). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав (а.с. 62). У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами, і зі згоди представника позивача вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України" № 16652/04). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 29 серпня 2019 року (а.с. 30). З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 10 вересня 2019 року №1739 ТОВ «Консалт Солюшенс» було видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (а.с. 31). Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10 були задоволенні позовні вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» на відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов`язань 138176,34 грн. та судові витрати в розмірі 1390,93 грн. (а.с. 15-18, 21-22, 23-25). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року за заявою [PERSON] у справі №2-11815/10 було проведено заміну сторони, а саме позивача ПАТ «Брокбізнесбанк» його правонаступником [PERSON] (а.с. 35-36). Зі змісту ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року вбачається, що 07 лютого 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено договір №227 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги (а.с. 35-36). Встановлено, що 29 липня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір про відступлення прав вимоги №29/07 (а.с. 26-28). За змістом Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги №29/07 від 29 липня 2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором №010/2008 від 15 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк», та на підставі договору поруки №010 від 15 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк» (а.с. 29). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року за заявою ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №2-11815/10 було проведено заміну сторони, а саме позивача [PERSON] його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» (а.с.37-38). Отже ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «Брокбізнесбанк» у правовідносинах що були предметом розгляду у справі №2-11815/21/10. Дані обставини і стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. За змістом ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим, в порушення зазначених правових норм відповідачі заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10, не виконали у повному обсязі, заборгованість перед ПАТ «Брокбізнесбанк» своєчасно не погасили, своє грошове зобов`язання, встановлене та підтверджене рішенням суду, перед ПАТ «Брокбізнесбанк» прострочили. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу. Так, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, заборгованість відповідачів перед позивачем у розмірі 138176,34 грн., що була встановлена заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10 - є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як вбачається з тексту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10, зобов`язання відповідачів виражено у гривні. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, в період з 22 грудня 2010 року відповідачі безпідставно користуються коштами у розмірі 138176,34 грн., що належали до сплати ПАТ «Брокбізнесбанк», а після укладення договору про відступлення права вимоги позивачу. В силу наведеного, у позивача, як у правонаступника ПАТ «Брокбізнесбанк», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція наведена у рішенні Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 1 жовтня 2014 року. Разом з вищезазначеною судовою практикою, 16 травня 2018 року Верховним Судом була винесена Постанова по справі № 686/21962/15-ц. В даному рішенні суду зазначається, що позивач в цій справі звернулась до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду. А тому, як вбачається з обставин справи, що зазначені в цій позовній заяві, то застосування до правовідносин між відповідачами та позивачем ст. 625 ЦК України не суперечить законодавству та судовій практиці, оскільки грошове зобов`язання між сторонами було встановлено рішенням суду саме у гривні. В правовідносинах що склались між позивачем та відповідачами зобов`язання виникло саме на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року у цивільній справі №2-11815/21/10. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) визначено, що на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (п.97). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір збитків за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року складає: 36606,43 грн. яка складається з: 25932,77 грн. інфляційне збільшення; 10673,66 грн. 3% річних за користування грошовими коштами. (а.с. 11-12). Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог та не спростований відповідачем. Відповідачі своїм правом бути присутніми у судових засіданнях розпорядилась на свій розсуд. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу розмір компенсації витрат на правничу допомогу складає 10000,00 грн., у тому числі представництво інтересів у судовому засіданні-прогнозована кількість засідань 3 (3 засідання по 2000,00 грн.). Оскільки представник позивача приймав участь тільки в одному засіданні, то розмір компенсації витрат на правничу допомогу складає 6000,00 грн. (а.с.44-45). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, на підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2684,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 6000, 00 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved