Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позивачка в особі свого представника - адвоката Єрмака О.В. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, щопозивачка з 30.01.1985 року є членом ЖБК «Промбудівельник-7» на підставі рішення Виконкому міста Києва. 18 червня 1986 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано Ордер 056916 на житлове приміщення в будинку ЖБК члену ЖБК [PERSON] з сім`єю з 2-х осіб, житловою площею 28,73 кв.м. (загальною площею квартири - 48,4 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Промбудівельник-7» № 211/3 від 10.03.1986 року. Склад сім`ї відповідно ордеру - [PERSON] , [PERSON] - син. З 13.06.1991 року після внесення в повному обсязі пайового внеску, позивачка є власницею особистого рахунку кооперативної квартири [ADDRESS] отримала право особистої приватної власності на нерухоме майно, сплативши грошові кошти в сумі 8571 (вісім тисяч п`ятсот сімдесят один) рублів 35 копійок. Вказана квартира, відповідно до довідки ЖБК «Промбудівельник-7» знаходиться на 6 поверсі 9-ти поверхового будинку, складається з 2-х кімнат, загальною площею квартири - 48,4 кв.м. 29.06.1995 року, нею було зареєстровано шлюб з відповідачем. 26.11.1998 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 09.11.1998 року за № 688-С позивачці видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки документи на спірну квартиру були отримані позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі, то в силу положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, чинного на той час, та в силу положень ст. 60 Сімейного кодексу, чинного на момент розгляду справи у суді, квартира фактично вважалась спільною сумісною власністю подружжя, що не відповідало дійсним обставинам набуття права власності на дану квартиру позивачкою. Протягом шлюбних відносин між позивачкою та відповідачем існували теплі, приязні відносини, притаманні подружжю, отже позивачка не заперечувала стосовно того, щоб відповідача було зареєстровано за адресою спірної квартири з 01.02.1996. Сторони чудово розуміли, що майно, придбане за кошти позивачки до вступу в шлюб, належить позивачці в повному обсязі, незалежно від волі та бажання відповідача. Останнім часом, сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між подружжям шлюбних відносин. Кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, та вони поступово втратили почуття любові, зараз вже фактично сторонні люди одне одному. На даний час між сторонами виникають постійні конфлікти, питання поділу майна набуло особливої актуальності. У добровільному порядку дійти згоди щодо розподілу майна сторони не можуть і відповідач наполягає та тому що йому належить частина спірної квартири, у зв`язку з чим, позивачка вимушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 16.12.2022 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2022 було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою судді постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 09.05.2023 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Єрмак О.В. вимоги позовної заяви підтримав, просив про її задоволення, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи сповіщався судом належним чином шляхом направлення кореспонденції суду за зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем проживання та шляхом розміщення друкованого тексту оголошення на сайті судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомив, правом на подачу відзиву не скористався. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії Ордеру № 056916 на житлове приміщення в будинку ЖБК члену ЖБК [PERSON] з сім`єю з 2-х осіб, житловою площею 28,73 кв.м. (загальною площею квартири - 48,4 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , виданого 18.06.1986 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Промбудівельник-7» № 211/3 від 10.03.1986 року. Склад сім`ї відповідно ордеру - [PERSON] , [PERSON] - син. Сума пайового внеску за вказану квартиру сплачена позивачкою 13.06.1991 року в повному обсязі, що підтверджується копією довідки виданої ЖБК «Промбудівельник-7» від 05.11.1998 року (а.с.7). Вказана квартира розташована на 6-му поверсі 9-ти поверхового будинку, квартира складається із двох кімнат, ізольованих, кухні, коридору, туалету, ванної кімнати, балкону, загальна площа з 48,4 кв.м. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами зареєстровано шлюб 29.06.1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а/з №780). Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на квартиру від 26.11.1998 року виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 09.11.1998 року за № 688-С, вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.11). Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання за відомостями наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської РДА, [PERSON] , зареєстрований в спірній квартирі з 01.02.1996 по теперішній час (а.с.23). Відповідно до вимог ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, згідно зі ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка є регламентуючим документом для судів України визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності. Відповідно до ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, чинного на той момент, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з статтею 57 Сімейного кодексу України (далі - СК) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки спірна квартира придбана за рахунок коштів, які належали позивачці на праві особистої приватної власності майна ще до офіційної реєстрації шлюбу з відповідачем, суд дійшов висновку, що вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 342, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved