Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 15 серпня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір позики, на виконання якого відповідач написав і передав позивачу розписку про отримання 76 000 доларів США. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позивачу борг до 15 серпня 2017 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань в повному обсязі не виконав. Суму боргу не повернув. Крім того, 17 липня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, на виконання якого відповідач написав і передав позивачу розписку про отримання 6 375 600 грн., що відповідало в еквіваленті 230 000 доларів США по курсу НБУ. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг до 17 січня 2018 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань в повному обсязі не виконав. Суму боргу не повернув. Станом на день складення позовної заяви (30 грудня 2020 року) за даними офіційного курсу НБУ, один долар США прирівнюється до 28,3668 грн. Відповідно сума боргу за цим договором становить 6 524 364 грн. Також вважає, що внаслідок порушення відповідачем своїх боргових зобов`язань, на суму боргу мають бути нараховані інфляційні та три відсотки річних, що відповідає вимогам ст.. 625 ЦК України. Таким чином, інфляційні становлять 1 090 448 грн. 78 коп., а 3% річних - 564 373 грн. 04 коп. У зв`язку з цим, просить стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 76 000 доларів США за договором позики від 15 серпня 2016 року, та за договором позики від 17 січня 2017 року борг в сумі 6 524 364 грн., інфляційні в сумі 1 090 448 грн. 78 грн. та 3% річних в сумі 564 373 грн. 04 коп. Ухвалою судді Романенко В.А. від 15 лютого 2021 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження. 15 квітня 2021 року позивачем подано клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] та заяву про уточнення позовних вимог, по якій просив стягнути солідарно з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 75 620 доларів США за договором позики від 15.08.2016 року та 6 524 364 грн. борг за договором позики від 17.01.2017 року, 1 090 448,78 грн. інфляційне збільшення суми боргу за договором позики від 17.01.2017 року та 564 373,04 грн. три відсотки річних за договором позики від 17.01.2017 року, а всього за договорами позики від 17.01.2017 року 8 496 236,00 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 75 620 доларів США за договором позики від 15.08.2016 року та 6 524 364 грн. борг за договором позики від 17.01.2017 року, 1 090 448,78 грн. інфляційне збільшення суми боргу за договором позики від 17.01.2017 року та 564 373,04 грн. три відсотки річних за договором позики від 17.01.2017 року, а всього за договорами позики від 17.01.2017 року 8 496 236,00 грн. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . 10 червня 2021 року представником співвідповідача [PERSON] подану відзив на позовну заяву. Ухвалою від 05 жовтня 2021 року задоволено відвід судді Романенко В.А. Згідно автоматизованого розподілу справ справу передано на розгляд судді Пироженко С.А. Ухвалою судді Пироженко С.А. від 11 жовтня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання. Ухвалою від 15 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні адвокат позивача Гричаненко О.М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Адвокат відповідача [PERSON] Накоп`юк Я.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, та не заперечував проти стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики від 17 січня 2017 року, щодо стягнення боргу за договором позики від 15 серпня 2016 року заперечував та просив в частині даних позовних вимог застосувати строк позовної давності, у задоволенні позовних щодо співвідповідача [PERSON] просив відмовити. Адвокат співвідповідача [PERSON]. Сененко К.В. у задоволенні позовних вимог щодо [PERSON] просила відмовити повністю. Заслухавши думку адвокатів, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 15 серпня 2016 року позивач надав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 76 000 доларів США. Вказана обставина підтверджується власноруч складеною відповідачем розпискою від 15 серпня 2016 року. Відповідно до умов розписки відповідач зобов`язався повернути отримані кошти 15 серпня 2017 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань в повному обсязі не виконав. Однак, частину коштів в сумі 380 дол. США. що є еквівалентом 10 000 грн. - повернув. Крім того, 17 січня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики. На виконання договору позики відповідач написав і передав позивачу розписку про отримання 6 375 600 грн. (шість мільйонів триста сімдесят п`ять тисяч шістсот гривень), що відповідало в еквіваленті 230 000 доларів США по курсу НБУ. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позивачу вказану суму 17.01.2018 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав. Суму боргу не повернув. Разом з цим, позивач також вказує на те, що вказані вище кошти були використані в інтересах сім`ї, так 18.08.2016 року, через 2 дні після отримання коштів за розпискою від 15.08.2016 року у спільну сумісну власність відповідач придбав квартиру у республіці Литва за 31 500 євро про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу. На час отримання коштів за вказаними вище договорами позики та на час купівлі вказаної вище квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому обов`язок щодо сплати боргу за даними договорами позика відповідачі мають нести як солідарні боржники. Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно правового висновку, який міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. В даному випадку сторонами підтверджено та не оспорюється факту укладення договорів позики та наявність відповідного боргу по них. Однак, щодо солідарного обов`язку погашення такого боргу відповідачами, суд вважає зазначити наступне. Так, у заяві про уточнення позовних вимог позивач вказав, що [PERSON] є дружиною [PERSON] . Отримані за борговою розпискою грошові кошти використані в інтересах сім`ї, а саме для купівлі квартири у республіці Литва та додано договір купівлі-продажу, який не був належним чином засвідчений, та згідно протокольної ухвали суду повернутий представнику позивача у зв`язку з відмовою у прийнятті такого доказу. У відзиві на позовну заяву представником [PERSON] зазначено, що з кінця 2015 року [PERSON] та [PERSON] не проживали разом як чоловік та дружина, не вели спільний побут та не мали спільний бюджет, у квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 червня 2017 року у справі №712/4905/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Відповідно до ч. 1. 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов`язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов`язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім`ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов`язані з їх спільним майном; за зобов`язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов`язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов`язанні, може набувати певних майнових обов`язків і визнаватися боржником у зобов`язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов`язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; те, що було одержано за договором, використано на її потреби. Відповідач [PERSON] стверджує, що не надавала жодної згоди та не була повідомлена про взяті грошові зобов`язання [PERSON] ні за борговою розпискою від 15.08.2016 року, ні за борговою розпискою від 17.01.2017 року. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: її договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Позивач вказує, що отримані відповідачем грошові кошти були використані на покупку квартири у республіці Литва в інтересах сім`ї, однак при цьому не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме взяті в борг грошові кошти були використані з цією метою та не доведено, що вказана квартира була придбана в інтересах сім`ї. Відповідач [PERSON] також вказує про те, що [PERSON] у республіці Литва займався підприємницькою діяльністю та саме для її здійснення було придбано ним квартиру, про яку вказано позивачем. Зазначає, що квартира у республіці Литва не була придбана в інтересах сім`ї та ніколи не використовувалась співвідповідачем - [PERSON] . Отже, в даному випадку суд погоджується з доводами співвідповідача [PERSON] , що позивачем не доведено належним чином, що отримані [PERSON] грошові кошти, що є предметом спору, використані на покупку квартири в республіці Литва та використані в інтересах сім`ї. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 752/7501/18 постановою від 07.10.2020 року прийшов до висновків, що неможливе формальне посилання на положення частини четвертої статті 65 СК України, оскільки необхідним є зазначення доказів, які б підтверджували, що кошти отримані за договором позики були використані в інтересах сім`ї, а на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , пояснили, що [PERSON] не проживала з [PERSON] як чоловік та дружина, спільного господарства не вели, та останнього ніколи не бачили в будинку в якому вони проживають по сусідству з [PERSON] . Жодних доказів, які б підтверджували той факт, що [PERSON] має відношення до боргових зобов`язань [PERSON] позивачем суду не надано. Так само і жодного підтвердження того, що взяті в борг кошти [PERSON] використав в інтересах сім`ї позивачем не доведено. У зв`язку з цим, суд вважає, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення боргу з співвідповідача [PERSON] задоволенню не підлягають. Таким чином, за вказаними борговими розписка має відповідати відповідач [PERSON] . Разом з цим, адвокатом відповідача [PERSON] під час розгляду справи було заявлено про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом щодо стягнення боргу за розпискою від 15 серпня 2016 року. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). При цьому, підставою для застосування позовної давності слугує відповідна заява відповідача. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ст. 261 ЦК України). Боргова розписка від 15.08.2016 року містила вказівку про те, що зобов`язання боржником мають бути виконанні в строк до 15.08.2017 року, про що, крім того, вказано позивачем у поданому позові. Позовна заява складена позивачем 30 грудня 2020 року та направлена до суду того ж дня, що підтверджується штемпелем Укрпошти на конверті. Позовна заява зареєстрована судом 13 січня 2021 року, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції суду. Тому з наведеного вбачається, що позивачем порушено строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за розпискою від 15.08.2016 року. Пропущення строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем не заявлялося. А тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Таким чином, суд вирішує позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики від 17.01.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що відповідач [PERSON] взяті на себе за договором позики від 17.01.2017 року зобов`язання не виконав, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду відповідачем надано не було, в зв`язку з чим, суд вважає, що до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сума позики в розмірі 230 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (на момент складення позовної зави - 30.12.2020 року) становить 6 524 364 грн. (1 Долар США = 28,3668 грн.). Згідно з ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, наданого позивачем, який перевірений судом, борг відповідача внаслідок інфляції зріс на 1 090 448 грн. 78 коп. та 3 відсотки річних з простроченої суми становить 564 373 грн. 04 коп., які також підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача боргу за договором позики від 17.01.2017 року в сумі 6 524 364 грн., інфляційне збільшення суми боргу в сумі 1 090 448 грн. 78 коп., три відсотки річних в сумі 564 373 грн. 04 коп., а всього 8 496 236 грн. Також підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати в сумі 11 350 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved