Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

02 травня 2023 року представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Таргоній Вадим Миколайовичзвернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до Акціонерного Товариства «Українська Залізниця», в якій просять стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 35 000 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 400 000 грн. відшкодування моральної шкоди; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 400 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 04.05.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 24.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позовна заява обгрунтована тим, що 21.01.2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№ 091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який внаслідок отриманих травм помер. 21.01.2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140300000053 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31.01.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12019140300000053, було закрито. Машиніст потяга, який скоїв наїзд на [PERSON] , перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Власником локомотива ВЛ11-091 (який у зазначену добу перебуває в тимчасовій експлуатації регіональної філії «Львівська залізниця») є Акціонерне товариство «Українська Залізниця». Зазначено, що позивачі втратили чоловіка та батька, з яким спільно проживали та вели спільний побут. Внаслідок смерті чоловіка та батька позивачі назавжди позбавленя можливості отримувати від нього підтримку та допомогу, як моральну, так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, враховуючи те, що позивачів та загиблого об`єднували тісні стосунки, а також те, що смерть [PERSON] повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачі - [PERSON] та [PERSON] оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 800 000 грн., тобто по 400 000 грн. для кожного з них. Такий розмір позивачі вважають розумним і справедливим, а також таким, який допоможе їм хоча б частково організувати своє життя після важкої втрати. Також позивачка [PERSON] просила суд стягнути понесені нею витрати на встановлення надгробного пам`ятника померлому [PERSON] у розмірі 35 000 грн., мотивуючи тим, що відповідно до частини 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. 02.06.2023 року на адресу суду за вх. №2978 надійшов відзив заступника начальника підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Львівська залізниця АТ «Українська залізниця» В. Галас на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Постановою слідчого від 31.01.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №12019140300000053 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України, було закрито. В матеріалах кримінального провадження знаходяться протоколи допиту свідків, зокрема протоколи допиту свідка [PERSON] та [PERSON] . Зокрема у протоколі допиту від 21.01.2019 року свідка [PERSON] зазначено, що «невідомий мені чоловік, який перед поїздом не зупинився, а стрибнув під один із вагонів хвостової частини поїзда». У протоколі допиту свідка [PERSON] від 21.01.2019 року було підтверджено вищезазначені свідчення, а саме: «до мене на посту чергування звернулася громадянка [PERSON] , яка повідомила, що невідомий мені чоловік кинувся під вагон поїзда». Матеріалами кримінального провадження було встановлено факт умисної поведінки померлого [PERSON] , яка полягала у порушенні останнім правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54, що, в свою чергу, призвело до смерті. Регіональною філією «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» було проведено службове розслідування. Відповідно до п. 8 Акту службового розслідування аварії (далі Акт), складеного 30 вересня 2019 року, встановлено, що машиністом локомотива [PERSON] при відправленні зі станції подавалися звукові сигнали малої гучності. Термінове гальмування не застосовувалося, оскільки сторонніх осіб помічено не було. У пункті 9 Акту зазначено, що 21.01.2019 року в службове приміщення чергового по станції міста Сколе зайшла постороння людина (жінка) та повідомила, що невідомий мужчина кинувся під вагони вантажного поїзда, що відправлявся з 3-ої колії станції (16 вагон з хвоста поїзда). Черговим по станції Сколе [PERSON] негайно було повідомлено начальника станції, поїздного диспетчера, чергового працівника поліції та викликано карету швидкої медичної допомоги, в якій дорогою до лікарні потерпілий, не приходячи до тями, помер. Згідно пункту 12 Акту, висновком комісії було встановлено, що наїзду локоомотивного вантажного поїзда № 2117 на людину не було, смертельне травмування відбулося вагоном зі складу даного поїзда. Причиною даного випадку стало порушення потерпілою особою вимог «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 24.03.1998 року за № 193/2633. Комісія по розслідуванню випадку аварії, допущеної 21.01.2019 року на станції міста Сколе встановила, що вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» у даному випадку немає. Враховуючи, що потерпілий при переході колії порушив кілька заборон, передбачених пп. 2.5; 2.7; 2.9; 2.17; 2.18 Правил, є підстави для відмови у відшкодуванні моральної шкоди або її зменшенні. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Протоколи від 21.01.2019 свідків [PERSON] та [PERSON] доводять умисел потерпілого щодо настання негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Жодних доказів в підтвердження фактів, що стали наслідком тяжких страждань, негативних почуттів та пережитого нервового стресу [PERSON] та [PERSON] до позовної заяви не надано. Щодо вимоги [PERSON] про відшкодування витрат на поховання, то відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. На підтвердження понесених витрат на поховання позивачем подано фотокопію фіскального чеку від 01.11.2020 року, з якого вбачається, що розмір витрат на поховання становить 35000 грн. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Гранична вартість стандартних пам`ятників і огорож у Львівській області складає 2600 грн. (Рішення рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2022 року у справі №456/3182/21). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Таргоній В.М. позовну заяву підтримав та просив таку задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Українська Залізниця» Чорна Т.О. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала частково. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 21.01.2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який помер від отриманих травм. Факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24.01.2019 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі актового запису № 8 та лікарським свідоцтвом про смерть № 06/19 від 22.01.2019 року. 21.01.2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140300000053 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31.01.2019 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під № 12019140300000053, було закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення. Як зазначено в Ухвалі ВССУ від 30.05.2016 р. у справі № 607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01.03.2013 року роз`яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року № 61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише якщо спричинення шкоди було за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. У постанові про закриття кримінального провадження від 31.01.2019 року слідчим не було встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Тобто судом встановлено, що настання смерті [PERSON] відбулось внаслідок необережності самого потерпілого, а не у зв`язку із бажанням вчинення самогубства. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки необхідно: 1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31.01.2019 року, в даному випадку має місце і перший і другий елемент необхідні для відшкодування шкоди. Отже, між наїздом на загиблого потяга №2117 (ВЛ11№091) на залізничній станції "Сколе" (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст.1187 ЦК України), та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Машиніст потяга перебував у трудових відносинах з АТ "Укрзалізниця", що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від АТ "Укрзалізниця" та копією наказу № 489/ВК. Власником локомотива ВЛ11-091 (який у зазначену добу перебуває в тимчасовій експлуатації регіональної філії "Львівська залізниця") є Акціонерне товариство "Українська Залізниця", що підтверджується листом від 15.06.2021 року вих. № НЮ-1/2105. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Позивач [PERSON] є дружиною загиблого, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , а [PERSON] та [PERSON] є синами загиблого, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] , виданого 04.11.1999 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області та серії [NUMBER] , виданого 12.12.2001 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, відповідно. Як вбачається з рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11.11.2021 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від 23.06.2022 року залишено без змін, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (місце реєстрації: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь [PERSON] , [INFO] , (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (місце реєстрації: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь [PERSON] , [INFO] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), в інтересах якого діє мати - [PERSON] , 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 25.05.2001р. № 5 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі Позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в Постанові КЦС ВС у справі № 447/2015/16-ц від 02.10.2019року наявність моральної шкоди доводиться Позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Позивачі [PERSON] та [PERSON] втратили рідного батька, з яким мали спільний побут та проживання. Внаслідок смерті батька такі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу, як матеріальну, так і моральну, і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Як судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених доказів, смерть [PERSON] настала внаслідок його необережності, а саме порушення загиблим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відсутність вини водія електропотяга та закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відтак, у даному випадку, суд вважає за доцільне врахувати норми частини 2 статті 1193 ЦК України, згідно якої якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При цьому суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Враховуючи те, що завдана позивачам [PERSON] та [PERSON] моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою батька, внаслідок чого вони зазнали та продовжують зазнавати душевних страждань, що відобразилось на їх психоемоційному стані, то розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення останніх за рахунок відповідача. Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як врахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивачів [PERSON] та [PERSON] , виходячи зі справедливих і розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь таких підлягає по 200 000,00 грн. кожному. Щодо вимоги позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача 35 000 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то суд зазначає наступне. Як пояснює позивачка [PERSON] , у зв`язку зі смертю чоловіка вона понесла витрати на виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника у розмірі 35 000 грн., що підтверджується товарним чеком від 01.11.2020 року. Згідно ч.1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого-комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Дослідивши докази, подані на підтвердження розміру витрат на спорудження надгробного пам`ятника, враховуючи, що положеннями ст. 1201 ЦК України передбачено компенсацію необхідних витрат на поховання, до яких відноситься і виготовлення, встановлення надгробного пам`ятника, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки [PERSON] 35 000,00 гривень компенсації витрат, понесених останньою на виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника. Відповідно до пунктів 2 та 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, та про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору за звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та витрат на встановлення надгробного пам`ятника, а їх позовні вимоги задоволено частково, то суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судові витрати у розмірі 5 073 грн. 60 коп., у відповідності до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: partial