Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] », відповідно до умов розділу 2 якого [PERSON] (виконавець) були прийняті на себе зобов`язання з будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку з подальшою передачею «об`єкту нерухомості» замовнику - [PERSON] до 30.02.2015 року. При цьому, під «об`єктом нерухомості» умовами розділу 1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року його сторонами було визначено «комерційну площу загальною площею 64,70 метрів квадратних, в Бельетажі згідно плану, що додається, за адресою [ADDRESS] ». В свою чергу, згідно умов п. 3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, замовником були прийняті на себе зобов`язання з передачі виконавцю вартості вищезазначеної «комерційної площі» у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США. З урахуванням зазначеного, в порядку виконання умов п. 3.1 договору №24В/K/2 від 27.01.2015 року виконавцем того ж дня було оформлено на ім`я [PERSON] розписку від 27.01.2015 року про отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США. При цьому, оскільки у день підписання «типового» договору №24В/К/2 вiд 27.01.2015 року та оформлення розписки від 27.01.2015 року [PERSON] також укладались однорідні правочини з іншими особами, зацікавленими у будівництві «об`єкту нерухомості», позивач не впевнений, що вищевказаний договір та розписка підписувались безпосередньо стороною договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року [PERSON] , а не іншою особою в її інтересах. Вищенаведені сумніви [PERSON] згодом знайшли своє підтвердження під час оформлення сторонами договору №24В/к/2/1 від 09.06.2016 року «Про розірвання договору №24В/к/2 вiд 27.01.2015 року» про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] », відповідно до умов п. 2 якого його сторонами були визначені зобов`язання [PERSON] з повернення [PERSON] до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, передбачених умовами п. 3.1 договору №24B/k/2 вiд 27.01.2015 року. У даному випадку [PERSON] наголошує на тому, що [PERSON] особисто підписала договір №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, але при підписанні цього договору навіть «поверхневий» порівняльний аналіз підпису особи, здійсненого від імені [PERSON] на раніше оформленому договорі №24В/K/2 вiд 27.01.2015 року, з підписом [PERSON] на договорі №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, надав позивачу підстави для об`єктивного висновку про те, що зазначені договори від імені відповідача підписувалися різними особами. Як наслідок, дійшовши висновку про те, що анi договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року, ані розписку від 27.01.2015 року про передачу позивачу грошових коштів у сумі, еквівалентнiй 65 000 доларам США, [PERSON] особисто не підписувала та, можливо, взагалі не була присутньою при оформленні вищезазначених документів, [PERSON] вважає, що починаючи саме з 09.06.2016 року (дата власноручного підписання [PERSON] договору №24В/К/2/1) вiн дізнався про порушення його прав, як виконавця по договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року. Більш того, саме з 09.06.2016 року, на думку [PERSON] , у нього виникла матеріально-правова зацікавленість в оспорюванні договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року з огляду на ті обставини, що фактично [PERSON] не перебував у будь-яких цивільно-правових (договірних) правовідносинах з [PERSON] , на підставі яких у нього могли б виникнути грошові зобов`язання. Єдина обставина, яка пов`язує [PERSON] та [PERSON] була викликана тим, що позивач, дійсно, маючи намір здійснити на власній земельній ділянці будівництво житлового будинку на 28 квартир по [ADDRESS] , «на довіру» отримав від третьої особи грошові кошти та підписав документи договір №24В/к/2 від 27.01.2015 року розписку від 27.01.2015 року про передачу грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, оформлені на ім`я [PERSON] . При цьому, як відомо [PERSON] , [PERSON] не уповноважувала будь-яких осіб на вчинення від її імені юридично значущих дій щодо участі у будівництві житлового будинку на 28 квартиру по [ADDRESS] , та будь-яких документів з цього приводу не оформлювала. Натомість, саме вищевикладені обставини, а також систематичні безпідставні «критичні» дорікання [PERSON] на адресу [PERSON] щодо умов, порядку та строків виконання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, який відповідачка не підписувала та особисто кошти на його оплату не передавала, в кінцевому випадку призвели до конфлікту особистого характеру та розірвання вказаного договору шляхом оформлення договору №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року. Так або інакше, незалежно від того хто саме від імені [PERSON] підписав договір №24В/K/2 від 27.01.2015 року та розписку від 27.01.2015 року про передачу грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, на думку позивача, окремої уваги суду заслуговують положення ч. 1 ст. 237 ЦК України, відповідно до яких представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому, згідно з частиною третьою цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Натомість, не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів (ч. 2 ст. 237 ЦК України). Крім того, положеннями ст. 244 ЦК України чітко визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Але, як зазначалось, [PERSON] особисто не підписувала договір №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року та розписку вiд 27.01.2015 року, а також не уповноважувала третіх осіб на вчинення від її імені будь-яких юридично значущих дій щодо участі у будівництві житлового будинку на 28 квартир по [ADDRESS] , та будь-яких письмових документів (довіреностей) з цього приводу не оформлювала. Натомість, незважаючи на ті обставини, що згідно умов п. 1 договору №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, договір №24В/К/2 вiд 27.01.2015 року є розірваним, останній та розписка від 27.01.2015 року, підписані іншою особою від імені та в інтересах [PERSON] , на думку позивача, встановили хибний «правовий» зв`язок між зобов`язаннями [PERSON] по договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року з так би мовити «правами» [PERSON] по договору №24B/К/2/1 від 09.06.2016 року на отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, яких відповідачка [PERSON] особисто не передавала. Як наслідок, приведені обставини та правові наслідки підписання договору №24B//2/1 вiд 09.06.2016 року лише додатково обґрунтовують матеріально-правову зацікавленість [PERSON] в оспорюванні у судовому порядку факту перебування позивача з [PERSON] у цивільно-правових відносинах по договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року, який відповідачка не підписувала. З урахуванням\~зазначеного,\~в контексті порушеного позивачем питання відсутності між [PERSON] та [PERSON] цивільно-правових відносин по договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року у зв`язку з вчиненням зазначеного правочину в інтересах замовника іншою особою, на думку позивача, окремої уваги суду заслуговують висновки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України за змістом постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі №6-2612цс15. Так, існуюча судова практика з питань визнання правочинiв недійсними за змістом п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виходить з наступного: «судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК змiст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також iнших, крім актів, цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Враховуючи викладене, приведені вище обставини оформлення договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року та розписки від 27.01.2015 року, які були підписані від імені та в інтересах [PERSON] іншою особою, що вбачається зі змісту договору №24B/K/2/1 вiд 09.06.2016 року [PERSON] дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року недійсним з моменту його укладання, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог ч.2, 3 ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладання договір №24B/K/2 вiд 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] », укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також, відшкодувати позивачу судові витрати по справі за рахунок відповідачки. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання сповіщені належним чином. Представник позивача адвокат Воронков В.О. надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, розглянути справу без участі позивача та його представника. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання сповіщені належним чином. 13.05.2019 року відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Укладання договору №24В/K/2 від 27.01.2015 року було направлено на отримання у власність об`єкта нерухомості комерційної площі розміром 64,7 кв.м у будинку за адресою [ADDRESS] за 65 000 дол. США. Вказані 64,7 кв.м., за які відповідачка сплатила 65 000 дол. США, наразі належать [PERSON] . 06.12.2012 року [PERSON] уклав договір №16B/K/2 на цей же об`єкт нерухомості - комерційну площу з [PERSON] та отримав від неї за це 61\~000 дол. США за розписками від 06.12.2012 року на суму 25 000 дол. США, від 26.02.2013 року на суму 11 600 дол. США, від 23.05.2013 року на суму 10 000 дол. США, 02.07.2013 року на суму так 14 400 дол. США. Тобто, станом на 02.07.2013 року [PERSON] повністю розрахувалась за комерційні квадратні метри які мали перейти їй у власність за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року. Проте, цього не відбулось. 27.01.2015 року на цi ж комерційні квадратні метри у цьому ж будинку [PERSON] уклав договір з [PERSON] , але вже на суму 65 000 дол. США. Тобто, не розриваючи договірні відносини (припиняючи зобов`язання) з [PERSON] , не повертаючи їй сплачені грошові кошти в сумі 61 000 дол. США в порядку, передбаченому укладеним між ними договором, позивач уклав договір з [PERSON] на передання у власність об`єкту нерухомості - комерційних квадратних метрів в розмірі 64,7. Далі, [PERSON] згідно розписки від 13.07.2015 року передала [PERSON] ще 3 000 дол. США по договору №16/B/К/2 від 06.12.2012 року, фактично сплативши за квадратні метри ні 61 000 дол. США, а 64 000 дол. США. Тобто, попередній платник [PERSON] раптом через два роки за фактично вже сплаченою договірною ціною в розмірі 61 000 дол. США, додатково передає [PERSON] 3 000 дол. США, що на думку відповідачки, вирішило долю «першості» перед [PERSON] в отриманні у власність вищезазначених комерційних квадратних метрів. Однак, відповідачці не було відомо, що на момент укладання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року на отримання у власність об`єкта нерухомості, [PERSON] вже отримав за них від іншої особи 61 000 дол. США та не розірвав ці зобов`язальні відносини за укладеним договором до вступу у договірні відносини із нею. Отже, [PERSON] за договором №16B/K/2 від 06.12.2012 року фінансування будівництва об`єкта нерухомості комерційних квадратних метрів з [PERSON] , сплативши фактично 64\~000 дол. США, не отримала у власність побудованого об`єкта нерухомості (п. 6.4. договору №16B/К/2 від 06.12.2012 року), що відповідно мало відбутись шляхом складання акта приймання передачі. Тобто, можна вважати, що [PERSON] зі своєї сторони своїх зобов`язань за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року не виконав, отримавши за це грошові кошти. Водночас, існує інший договір між [PERSON] та ТОВ «Горлан» (ця особа за дозвільними документами є забудовником, єдиним директором та в той же час єдиним засновником цієї особи є [PERSON] ). Цей договір укладений відповідно до дати 16.08.2012 року про купівлю-продаж майнових прав на об`єкт нерухомого майна. За цим договором [PERSON] отримує у власність від ТОВ «Горлан» майнові права на офіс №102, площею 64,7 кв.м. у будинку за адресою [ADDRESS] . За цим договором [PERSON] мала сплатити ТОВ «Горлан» 500 000,00 грн. Але вже тепер [PERSON] не виконує умови цього договору, оскільки не сплачує ТОВ «Горлан» 500 000,00 грн., проте саме на підставі цього договору вона реєструє права власності на нежитлову будівлю, офiс №102, площею 64,7 кв.м. Відповідачка звертає увагу суду на те, що договір будівництва комерційних квадратних метрів в розмірі 64,7 укладений безпосередньо з [PERSON] у день 06.12.2012 року, в той же час, договір купівлі-продажу майнових прав на цю ж площу офісу №102, укладений з ТОВ «Горлан» у день 16.08.2012 року, тобто на 4-ри місяці раніше укладання самого договору на будівництво об`єкту нерухомості з [PERSON] , за яким [PERSON] фактично сплатила 64 000 дол. США. Отже, між [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Горлан» не існує правового зв`язку, згідно якого кошти від [PERSON] перейшли до ТОВ «Горлан», який як забудовник за документами продав майнові права на об`єкт нерухомості [PERSON] . Без цього зв`язку [PERSON] є такою, що не виконала фінансові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав і зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості не розрахувавшись за майнові права, а [PERSON] не передав у власність об`єкт нерухомості за договором №16В/К/2 від 06.12.2012 року, отримавши за це 64000 дол. США. Саме договір купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року був підставою для реєстрації права власності на 64,7 кв.м, офісу № 102 за [PERSON] , але у загальних положеннях цього договору чітко зазначено, що він не передбачає інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб. Таке формулювання в договорі купівлі-продажу майнових прав означає, що право власності на нежитлове приміщення, офіс №102 розміщений в об`єкті нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] неправомірно, оскільки відповідно до п.п.77-81 Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» такі договори можуть прийматись для реєстрації прав на нерухомість лише, якщо будівництво здійснювалось із залученням коштів фізичних та юридичних осіб. В іншому випадку реєстрація права власності на об`єкт нерухомості відбувається у загальному порядку відповідно до п.п.40-70 цієї Постанови Кабінету Міністрів України. Відповідно до даних реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстрація прав власника [PERSON] за №30897992 на нежитлове приміщення, офiс №102, площею 64,7 кв.м за адресою [ADDRESS] , відбулось за договором купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року та актом приймання-передачі майнових прав від 23.01.2015 року. Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 16.08.2012 року, пiсля сплати 100% суми договору з дати надання Продавцю документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують відповідність закінченого будівництва Об`єкту будування проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Продавець зобов`язується передати Покупцю Майнові права (за актом приймання-передачі майнових прав та інші документи, надання яких є в компетенції Продавця, а Покупець зобов`язується прийняти документи та підписати Акт приймання-передачі майнових прав відповідно до умов цього договору. Майнові права вважаються переданими Покупцю у дату, зазначену в Акті приймання-передачі Майнових прав. Майнові права мають бути необтяжені забороною щодо їх передачі Покупцю». Тобто, у день 23.01.2015 року відбувся перехід права власності на майнові права вищезазначеного об`єкта нерухомості до [PERSON] , а у день 27.01.2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір будівництва об`єкту нерухомості комерційною площею 64,7 кв.м. та отримав від неї у цей же день 65 000 дол. США, про що склав розписку. Договір №24 В/К/2 був укладений між [PERSON] \~та [PERSON] \~у січні\~2015\~року,\~цей позов\~заявлено у\~березні 2019\~року.\~ [PERSON] \~зазначає,\~що наразі\~вона не\~аналізує та\~не з`ясовує\~питання строку\~позовної давності,\~оскільки для\~цього необхідно\~встановити наявність\~порушеного права\~ [PERSON] \~для захисту\~якого він\~подав цей\~позов.\~Верховний Суд\~досить часто\~для з`ясування\~обставин порушення\~прав особи\~у справах\~про визнання\~недійсним правочинів\~використовує наступне\~формулювання:\~«При вирішенні\~позову про\~визнання недійним\~оспорюваного правочину\~враховуються загальні\~приписи статей\~3.\~15,\~16\~ЦК України.\~За результатами\~розгляду такого\~спору вирішується\~питання про\~спростування презумпції\~правомірності правочину\~й має\~бути встановлено\~не лише\~наявність підстав\~недійсності правочину,\~передбачених законом,\~але й\~визначено,\~чи було\~порушене цивільне\~право особи,\~за захистом\~якого позивач\~звернувся до\~суду,\~яке саме\~право порушене\~та в\~чому полягає\~його порушення,\~оскільки залежно\~від цього\~визначається необхідний\~спосіб захисту\~порушеного права,\~якщо таке\~порушення відбулося».\~ [PERSON] \~вказує,\~що пробувала\~з`ясувати,\~яке ж\~право [PERSON] \~було порушено\~під час\~укладання договору\~і не\~змогла знайти\~відповіді.\~Також,\~відповідачка вказує,\~що на\~момент укладання\~договору №24\~В/К/2\~від 27.01.2015\~року в\~неї існував\~один єдиний\~обов`язок,\~який становив\~суть її\~зобов`язання\~перед [PERSON] ,\~це сплатити\~65\~000\~дол.\~США,\~що вона\~і зробила\~у день\~укладання договору.\~Його права,\~як сторони\~договору вона\~не порушувала,\~ні при\~укладанні договору,\~ні під\~час його\~виконання.\~Від своїх\~прав і\~обов`язків\~за договором\~вона не\~відмовлялася та\~ніколи їх\~не заперечувала.\~Всі дії\~із проведення\~внутрішнього ремонту\~приміщення виконувала\~аж до\~16.05.2015\~року,\~коли з`явилась\~особа та\~повідомила,\~що вона\~знаходиться у\~її приміщенні\~і їй\~потрібно його\~звільнити.\~Проведення [PERSON] \~ремонтних робіт\~протягом квітня-травня\~2015\~року може\~підтвердити [PERSON] ,\~який на\~той час\~керував будівельними\~роботи на\~будівництві.\~Таким чином,\~відповідачка вважає,\~що цей\~позов не\~має порушеного\~права,\~він лише\~демонструє недобросовісність\~сторони договору\~у зобов`язальних\~відносинах та\~тим самим\~не підлягає\~захисту не\~підлягаю оцінці\~відносно відповідності\~його змісту\~засадам цивільного\~судочинства,\~встановлених в\~ст.\~3\~ЦК України.\~Верховний суд\~у складі\~об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.04.2019 року по справі №390/34/17 сформулював наступний правовий висновок. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки)\~базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, позов є очевидним проявом недобросовісності [PERSON] , який підступно уклав із нею договір, отримав оплату повної ціни договору, а зараз намагається спростувати наявність договірних відносин із [PERSON] . Договір №24 B/K/2 від 27.01.2015 року, про який заявлено позов щодо його недійсності є розірваним з 09.06.2016 року. Таким чином, цей позов про визнання недійсним розірваного договору. В той же час, договір №24 В/К/2/1, яким розірвано основний договір з 09.06.2016 року та встановлено зобов`язання [PERSON] повернути грошові кошти в еквіваленті 65 000 дол. США до 01.09.2016 року є досі невиконаний. Договір №24 В/К/2/1 від 09.06.2016 року після його укладання [PERSON] також його не влаштував, мабуть тому, що його необхідно виконувати, у зв`язку з чим, він заявив інший позов, також проти [PERSON] про визнання частково недійсним договору №24 В/К/2/1 від 09.06.2016 року у зв`язку з його помилкою щодо суми яку він мені повинен повернути. Цей позов розглядається Ізмаїльським міськрайонним судом у справі №500/6466/16-ц. Тобто, наразі існує розірваний договір №24 В/К/2 від 27.01.2015 року та чинний договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року. Таким чином, з 09.06.2016 року [PERSON] має виконувати договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року на тих умовах, на яких він укладений з [PERSON] . Однак, обставини справи свідчать про зворотнє, а саме, що грошові кошти у розмірі, який був узгоджений сторонами досі не повернуті з 01.09.2016 року. [PERSON] обґрунтовує не виконання укладеного договору поданням позову про визнання його частково недійним, проте, презумпція правочину існує і він підлягає виконанню. Щодо аргументу, поданого позову про неналежність підпису вчиненому у договорі №24 В/К/2 від 27.01.2015 року підпису [PERSON] , остання зазначає наступне. Наведення позивачем майже на трьох сторінках свого позову змісту постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-2612цс15, як прикладу для подібного вирішення його позову є невдалою спробою у порівнянні обставин розглянутої справи Верховного Суду України та обставин поданого позову. Головною відмінністю такого роду справи від тієї, що наразі запропоновував розглянути позивач є те, що особи, підпис яких на договорі не відповідав їх справжньому підпису, вже були померлими під час розгляду справи і за допомогою почеркознавчої експертизи доводилось, що підпис особи не належить їй, і тому не було її волі на укладання правочину чи за іншими справами, сама особа, яка була начебто стороною договору, зверталась в суд з позовом і доводила, що вона виявила правочин, який вона не вчиняла, не було її волі на його укладання, про що також свідчить невідповідність її підпису, проставленому у договорі. Відповідачка вказує, що вона свідомо, відповідно до своєї внутрішньої волі, з наміром набути у власність майно, уклала договір з [PERSON] , №24 В/К/2 від 27.01.2015 року, сплатила [PERSON] грошові кошти у розмірі 65\~000 дол. США, після чого розпочала здійснювати ремонт приміщення, завершила його та у травні 2015 року виставлена з приміщення особою, яка також його придбала у [PERSON] . У день укладання договору 27.01.2015 року та передання значної суми грошових коштів [PERSON] вона запросила бути з нею її рідного дядька [PERSON] , 1959 року народження, який знав до цього [PERSON] та мав певну довіру до нього. Укладання договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року відбулось у приміщенні, яке займав [PERSON] на будівельному майданчику за адресою [ADDRESS] за участі [PERSON] , [PERSON] і у присутності помічника [PERSON] - [PERSON] та дядька відповідачки - [PERSON] . Після підписання договору були перераховані грошові кошти і передані [PERSON] , та він склав розписку про їх отримання. Тому, ніякого браку або хибної волі у відповідачки під час укладання договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року не було. Її воля була спрямована на встановлення зобов`язальних відносин з [PERSON] щодо об`єкта нерухомості, який мав бути переданий їй у власність у будинку за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] у повному обсязі (а.с.39-46 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2019 року призначено судово-почеркознавчу експертизу по справі, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.101-102 т.1). 27.03.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи (а.с.131-133 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2020 року поновлено провадження у справі (а.с.136 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2021 року призначено психологічну експертизу по справі (а.с.205 т.1). Згідно з повідомлення №СЕ-2521-4-1237.21 від 06.09.2021 року судового експерта ТОВ «Судова незалежна експертиза України» провести судову психологічну експертизу за ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2021 року у зв`язку із несплатою вартості за проведення експертизи не надається можливості (а.с.244 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с.6 т.2). Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~- здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору №24 В/К/2 про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] , від 27.01.2015 року [PERSON] (Замовник) зобов`язалася здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості в порядку, вказаному в пункті 3.1, а [PERSON] (Виконавець) зобов`язався побудувати та здати в експлуатацію житловий будинок, після чого передати об`єкт нерухомості Замовнику до 30.02.2015 року. (а.с.13-16 т.1) Згідно п.10.1 договору від 27.01.2015 року №24В/K/2 про участь у спільному будівництві об`єкта «житлового будинку з 28-квартирами» за адресою [ADDRESS] - цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і оплати Замовником першого внеску, відповідно до п.3.1 цього договору. Пунктом 3.1. договору передбачено, що замовник зобов`язався передати виконавцю суму в розмірі української гривні в еквіваленті української гривні у розмірі 65000 доларів США, яка включає оплату за будівництво комерційної площі розміром 64,70 кв.м. в Бель-етажі. Таким чином, сторони узгодили, що набрання чинності договором від 27.01.2015 року №24В/К/2 відбувається після його підписання та оплати Замовником першого внеску. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 545 ЦК України встановлено, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно розписки від 27.01.2015 року, складеної [PERSON] , останній у присутності [PERSON] , отримав від [PERSON] суму у розмірі еквівалент доларів США 65\~000 в рахунок повної оплати за об`єкт нерухомості комерційна площа в 4-етажному будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеному між ними. Розписка підписана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.17 т.1). У розписці [PERSON] від 27.01.2015, він підтверджує, що отримав від [PERSON] суму в розмірі еквівалент доларів США 65000 (шістдесят п`ять тисяч) в якості повної сплати за об`єкт нерухомості - комерційна нерухомість в 4-етажному будинку за адресою [ADDRESS] - згідно Договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеного між ними. Тобто, позивач підтвердив своєю розпискою від 27.01.2015 року, що [PERSON] виконала перед ним зобов`язання по п.3.1 договору в повному обсязі. Відповідно до договору №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , договір №24/В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] вважається розірваним з 09.06.2016 року. У зв`язку з розірванням договору [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути у повному обсязі [PERSON] до 01.09.2016 року суму, еквівалентну 65\~000 доларів США, отриману раніше за об`єкт комерційної нерухомості загальною площею 64,7 кв.м. в Бель-етажі за адресою: [ADDRESS] . Договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року підписаний [PERSON] та [PERSON] (а.с.19 т.1). Тобто, в подальшому сторони продовжили свої правовідносини, шляхом укладання договору від 09.06.2016 року №24/B/R/2/1 про розірвання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 про участь у спільному будівництві об`єкту «Житлового будинку с 28-ма квартирами за адресою [ADDRESS] » відповідно до умов якого визначено зобов`язання [PERSON] з повернення [PERSON] до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65 000 доларам США, передбачених п.3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року. Відповідно до висновку спеціаліста №ЕД-2526-7.21, складеного 16.04.2021 року [PERSON] за заявою адвоката Воронкова В.О., який діє в інтересах [PERSON] , дати відповідь на питання ким, [PERSON] або іншою особою виконаний підпис від імені [PERSON] в графі «_____» поруч із рукописним текстом « [PERSON] » на сторінці 4 Договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій, не є можливим. Дати відповідь на питання ким, [PERSON] або іншою особою виконаний підпис від імені [PERSON] в графі «_____» поруч із рукописним текстом « [PERSON] » в Росписці від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій, не є можливим. (а.с.219-222 т.1). В заяві від 12.05.2020 року представник [PERSON] адвокат Воронков В.О. просить суд постановити ухвалу, якою визнати факт виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] » від імені [PERSON] , не нею самою, а іншою особою, посилаючись на наступне. В процесі проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 30.05.2019 року судовий експерт просив надати, в тому числі «вільні зразки підпису [PERSON] достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р., оскільки при визначені порівняльного матеріалу наданого судом 07.10.2019 року, експертом встановлено, що частина зразків підпису [PERSON] (договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року та розписка від 27.01.2015 року) викликають сумнів в їх справжності, а частина зразків відноситься до умовно-вільних та експериментальних зразків її підпису». З урахуванням зазначеного, оскільки предметом експертного дослідження є питання ідентифікації підпису, вчиненого від імені [PERSON] на оспорюваному правочині, виконання вимог експерта щодо надання «…вільних зразків підпису [PERSON] достовірно виконаних нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р.» на думку представника позивача, є насамперед, процесуальним обов`язком відповідачки. Але, [PERSON] вимог клопотання судового експерта вiд 21.10.2019 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи за матеріалів цивільної справи N500/2167/19, з незрозумілих підстав виконано не було, що, в кінцевому випадку обумовило неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи по данiй справі саме з вини відповідачки. Так, 27.03.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи. Як вбачається із змісту вищезазначеного повідомлення судовим експертом було наголошено на тому, що «…повторно були запитані вільні зразки підпису [PERSON] достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2015 р.р...». Але, «... впродовж встановленого нормативним актом термін інші запитані експертом документи до ОНДIСЕ не надійшли, експертом було проведено дослідження наданого судом порівняльного матеріалу в процесі чого встановлено, що зразки підписів [PERSON] до експертної установи у однотипних документах та обмеженій кількості. При вивчені зразків підписів [PERSON] встановлена варіаційність її підпису. Для більш об`єктивного встановлення меж цієї варіаційності необхідна значна кількість вільних зразків її підписів у оригіналах різних документів максимально наближених за часом виконання до досліджувальних об`єктів...". Таким чином, із змісту повідомлення експерта від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку чітко вбачається, що саме невиконання відповідачем вимог експерта штучно призвели до неможливості проведення експертизи. Натомість, положеннями 109 ЦПК України чинним процесуальним законодавством України передбачені правові наслідки ухилення від участі в експертизі, а саме: у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На думку представника позивача, протиправні дії відповідача щодо приховування доказів, необхідних для об`єктивного розгляду суттєвих обставин справи, порушують права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року. Зокрема, ухиленням від участі в експертизі вважаються умисні дії особи, що бере участь у справі, спрямовані на унеможливлення проведення експертизи, призначену судом. Такі дії, у тому числі, можуть полягати у неподанні експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» під час обговорення в попередньому судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз`яснити наслідки ухилення від участі в експертизі. Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі (а.с. 139-140 т.1). Статтею 109 ЦПК України визначені наслідки ухилення від участі в експертизі, відповідно до яких у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] надано суду експериментальні зразки підпису на 5 арк., оригінал договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, підписаний [PERSON] та [PERSON] , та вільні зразки підпису [PERSON] у наступних документах: позовна заява від 26.09.2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за підписом [PERSON] , розписка [PERSON] від 27.01.2015 року, видана на ім`я [PERSON] , договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, підписаний [PERSON] та [PERSON] , заперечення [PERSON] від 25.04.2017 року по справі №500/6466/16-ц, скарга [PERSON] від 26.12.2016 року на адресу Ізмаїльської місцевої прокуратури, відзив на клопотання про надання матеріалів для проведення експертизи із зразками підпису [PERSON] , які згідно супроводжувального листа від 26.09.2019 року вих. №500/2167/19/14420/2019 були направлені Директору Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 114 т. 1). 27.11.2019 року [PERSON] надавала суду відзив на клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи у справі №500/2167/19, в якому, стосовно надання оригіналів документів, складених нею у період 2015 року, вказала, що, як вона повідомляла у серпні 2019 року у відповідь на перше клопотання експерта, такі документи наразі у неї відсутні, враховуючи час, який вже минув (а.с.128 т.1). Позивач та його представник не надали з клопотанням про визнання факту доказів того, що [PERSON] дійсно має оригінали документів різного типу за 2015 рік з вільними зразками її підпису, а також, не зазначили які це документи, де вони знаходяться для доведення факту їх навмисного не надання [PERSON] . Отже, оскільки не доведено факт ухилення [PERSON] від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, не підлягає задоволенню заява представника позивача щодо визнання факту виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] » від імені [PERSON] , не нею самою, а іншою особою. За таких обставин, позивачем не доведено, що [PERSON] не підписувала договір №24 В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року (справа №500/5194/16-ц) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі еквівалентній 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення (а.с.83-87 т.1). Постановою Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року апеляційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишено без змін (а.с.80-82 т.2). При цьому, в постанові Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року (а.с. 80-82 т.2 ) судом встановлено, що оскільки позивачка\~передала [PERSON] грошові кошти у розмірі, 65 тис. доларів США, що підтверджується розпискою від 27.01.2015 року (т.1, а.с.7 зворот), до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання [PERSON] триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу повинна визначатись станом на момент виконання такого зобов`язання, як вірно вказано судом першої інстанції. Зазначене узгоджується із висновками Великої палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 296/10217/15-ц. Щодо доводів апеляційної скарги про не встановлення особи, яка передавала спірну грошову суму [PERSON] слід зазначити наступне. Із тексту сказаної розписки вбачається, що [PERSON] отримав від г-ки [PERSON] суму в розмірі еквівалентній 65 000 доларів США в якості повної оплати на об`єкт нерухомості. На вказаній розписці наявний підпис [PERSON] , факт отримання вказаних коштів ним не оспорюється. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача адвокат Воронков В.О. в судовому засіданні, позов визнав частково, визнав, що його довіритель та позивач [PERSON] уклали договір №24В/К/2 про участь у спільному будівництві об`єкта жилий дім з 28 квартирами за адресою [ADDRESS] , довіритель [PERSON] склав розписку про отримання еквіваленту 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США, та 09 червня 2016 року договір було розірвано. Відповідач не відмовляється повернути кошти позивачці, а саме еквівалент 65000 доларів США, але в гривні так як і отримав та по курсу станом 27.01.2015 року, тобто на час укладання договору. Тому, з огляду на вищевказане, є підтвердженим факт передачі грошових коштів [PERSON] саме [PERSON] , про що свідчить текст самої розписки. Постанова набрала чинності 06.06.2023 року. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу,\~як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення\~цивільних прав\~та інтересів або ж їх відновлювати.\~По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх\~цивільних прав\~за допомогою способів захисту. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й\~чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень),\~повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме:\~має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором\~і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому\~відсутність порушення прав та законних інтересів позивача\~є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові\~(така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що договір є недійсним на підставі ч.ч.2,3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, які ним обрані як підстави визнання недійсним договору та не довів порушення його прав чи законних інтересів оспорюваним договором. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року недійсним не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеною та необґрунтованою. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн., згідно квитанції №51876 від 21.03.2019 року (а.с.1 т.1), та в зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог, суд не має підстав для стягнення судових витрат з відповідачки. На підставі наведеного, відповідно до ст.\~316,\~321,\~365 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed