Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з даним позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про зміну імені дитини. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.11.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Степанівська територіальна громада Сумського району Сумської області про зміну імені дитини, передано до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021р. для розгляду цивільної справи №592/14481/21 визначено суддю Шевченківського районного суду м. Києва Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.12.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2022 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 22.01.2021 року. [INFO] у шлюбі народився син, про що [PERSON] не повідомила позивача. 12.10.2021 року позивач дізнався про народження сина від спільних знайомих. В той же день, [PERSON] звернулась до нього з вимогою про надання копій документів з метою реєстрації народження дитини, на що він відповів відмовою, мотивуючи це тим, що також бажає брати участь в оформленні документів. 13.10.2021 року ним та відповідачем було подано дві окремі заяви до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в м.Суми про державну реєстрацію народження дитини. [PERSON] вказала в своїй заяві ім`я дитини « [PERSON] », а позивач вказав « [PERSON] ». Відділом реєстрації актів цивільного стану у м.Суми повідомлено, що у разі відсутності при державній реєстрації народження згоди батьків щодо присвоєння власного імені спір вирішується органами опіки і піклування або судом. 03.11.2021 року листом Управління Служби у справах дітей Сумської міської ради позивачу було повідомлено, що відповідач зареєструвала дитину - оформила свідоцтво про народження без його участі як батька. Таким чином, позивач вказує, що відповідач без його згоди та відома навмисно зареєструвала дитину, назвавши його [PERSON] - на честь свого померлого батька, з чим позивач категорично не погоджується. Враховуючи, що його права як батька дитини були порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом, так як ім`я яке визначила відповідач, на його переконання може мати негативні наслідки в майбутньому для дитини. З врахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.09.2022 року, позивач просив суд визначити ім`я дитини - сина [PERSON] та [PERSON] , який народився [INFO] , як ім`я « [PERSON] », та внести зміни в актовий запис про народження дитини №1164 від 15.10.2021 року, здійснений Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ, змінивши ім`я « [PERSON] » на « [PERSON] ». 19.07.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач зазначила, що позивач покинув її на 3 тижні вагітності та вчиняв постійні сварки, не бажав нормально спілкуватись під час перебування відповідача у лікарні «на збереженні». В подальшому, відповідач зібрав речі і пішов жити окремо. При виписці на 5 тижні вагітності не забрав її з лікарні та з того моменту не піклувався, не підтримував, а також не надавав жодної матеріальної підтримки. При цьому, мати позивача вимагала, щоб відповідач повернула всі подаровані позивачем речі і піклувалась про себе сама. Відповідач зазначила, що допоки не народилась дитина позивач взагалі ніяк і нічим не цікавився і навіть не знав стать дитини до її реєстрації народження. Спору щодо імені дитини не виникало, оскільки вчинки позивача протягом усієї вагітності вказували, що дитина йому не потрібна та після народження сина він ним не цікавиться. Зазначила, що дійсно назвала сина [PERSON] на честь свого тата, який помер напередодні того як вона завагітніла, який був їй найближчою людиною і був справжнім батьком, на відміну від позивача. Враховуючи, що позивач не надавав жодної матеріальної допомоги, його мати всім розповідала, що дитина їхній сім`ї не потрібна, тому між сторонами не було жодних спорів щодо імені дитини, оскільки відповідач була сам на сам з своєю вагітністю, працювала до останнього дня аби придбати все необхідне до народження дитини. Натомість позивач нічого не придбав та після народження сина відмовився його утримувати, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Враховуючи викладене відповідач просила відмовити в позові в повному обсязі. Ухвалою від 15.11.2022 року закрито підготовче судове засідання у справі та залучено до участі у справі Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а також задоволено клопотання про допит свідка позивача [PERSON] та повідомлено останнього про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. В клопотанні про долучення доказів до матеріалів справи від 07.03.2023 року відповідач наполягала на відмові у задоволенні позову, зазначаючи, що їхній з позивачем син ідентифікує себе за ім`ям [PERSON] , реагує на нього та сприймає як своє, а все оточення дитини звертається до нього на ім`я [PERSON] . Також відповідач вказала, що зміна імені дитини, навіть якщо воно залишиться частиною подвійного імені, очевидно призведе до ускладнень в житті самої дитини, зокрема, через необхідність внесення змін до низки документів, а також може призвести до негативних психологічних наслідків через дискомфорт у спілкуванні з дітьми, несприйняття власного подвійного імені. Допитаний в судовому засіданні 06.08.2023 року в якості свідка позивач надав пояснення, що народжений у шлюбі з відповідачем син був запланованою дитиною та народити дитину було спільним рішенням їх з відповідачем як подружжя, а також пояснив, що він є віруючою людиною з релігійними поглядами, просив разом з відповідачем у священника благословення мати дитину, яке отримали. В подальшому, він з відповідачем планували як назвуть дитину, у випадку дівчинки мали намір назвати - «[PERSON]», а хлопчика - « [PERSON] ». Однак, в сімейному житті почались конфлікти, на його думку, через матір відповідачки. Відповідач почала стверджувати, що він має намір присвоїти бізнес, належний померлому батьку відповідачки. На початку терміну вагітності відповідач потрапила у відділення патології через загрозу зриву вагітності, він приїздив до неї та консультувався з лікарем, одного разу вона попросила з`їхати його з будинку, в якому вони проживали разом, почала уникати позивача та стверджувати, що більше його не кохає, погрожувала зробити аборт. Про стать дитини позивач дізнався від лікарів, а коли відповідач народила він не знав, про народження дитини дізнався від керівника на роботі. Також позивач вказав, що після народження дитини відповідач почала вимагати від нього документи, які були необхідні для державної реєстрації дитини аби зареєструвати сина самостійно. 12 жовтня він написав заяву про реєстрацію дитини, в якій вказав ім`я « [PERSON] », однак оскільки відповідач вказала ім`я « [PERSON] » у реєстрації було відмовлено. Можливості бачитись з сином відповідач не надає, у зв`язку з чим він також звернувся до суду з відповідним позовом. З пологового будинку не забрав дитину з матір`ю, тому що не знав коли навіть мали бути пологи, оскільки вони припинили проживати разом і спілкуватись коли термін вагітності був менше місяця. Крім того, позивач вказав, що один раз гуляв разом з дитиною та не може стверджувати, що син відгукується на ім`я « [PERSON] » та через перешкоди з боку відповідача бачив сина не більше 5 разів. Позивач та його представник в судовому засіданні 05.09.2023р. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання. В попередніх судових засіданнях з приводу позовних вимог відповідач заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні, зокрема, в судовому засіданні 24.07.2023 року надала пояснення, що позивач вводить суд в оману та по всіх справах, які знаходяться в провадженні судів поливає її брудом та принижує, оскільки насправді дитиною та її розвитком не цікавиться, жодної допомоги не надавав та не надає, а участі у вихованні дитини не приймає. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, направили на адресу суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності та покладались при вирішенні спору на розсуд суду. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд зауважує, що у відповідності до ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст. 7 СК України). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.01.2021 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №179, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.01.2021 року, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Згідно медичного свідоцтва про народження № 36 Комунального некомерційного підприємства «Клінічний пологовий будинок Пресвятої Діви Марії» Сумської міської ради від 25.10.2021 року, [INFO] у громадянки [PERSON] народився хлопчик. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 25.11.2022 року, [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] . За приписами ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Верховною Радою Української РСР від 27.02.1991 року №789-ХІІ, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. У відповідності до ч.1, 3, ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім`я фізичній особі надається відповідно до закону. Як наголошує ч.1, 3 ст.144 СК України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Як регламентує ч.1, 3, ст.146 СК України ім`я дитини визначається за згодою батьків. Спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З матеріалів справи та висловленої у судових засіданнях позиції сторін вбачається, що між ними під час реєстрації народження дитини виник спір стосовно імені спільного сина. Так, відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану м.Суми Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 13.10.2021 року, адресованої [PERSON] та [PERSON] , до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми надійшли заяви про державну реєстрацію народження дитини чоловічої статі від [PERSON] та [PERSON] . Своїх заявах про державну реєстрацію народження мати вказала ім`я дитини « [PERSON] », а батько « [PERSON] ». Разом з тим, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого 15.10.2021 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), [INFO] народився [PERSON] . Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . В графі ім`я дитини зазначено - [PERSON] . На заяву позивача від 18.10.2021 року № Г-622/27.1-20 щодо визначення імені дитини та визначення участі у вихованні дитини, Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради 03.11.2021 року повідомило позивача, що спеціалістом управління проведено телефонну співбесіду з [PERSON] , яка повідомила, що зареєструвала дитину - оформила свідоцтво про народження (дитина має прізвище, ім`я та по батькові), а отже питання присвоєння імені вирішено. Також, згідно повідомлення третьої особи - Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві від 30.06.2022 року, 15.10.2021 року відділом зареєстровано народження [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1164, а також повідомлено, що державна реєстрація народження проведена без пред`явлення паспорта батька. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що не мав наміру називати сина « [PERSON] », однак відповідач зареєструвала ім`я дитини без його згоди, чим були порушені його права як батька. З приводу даної обставини суд зазначає, що відповідач не спростовувала того факту, що обрала ім`я спільному з позивачем сину на власний розсуд на честь свого покійного батька, який помер незадовго до того часу як вона завагітніла і був дуже близьким їй при житті. При цьому, суд зауважує, що твердження відповідача про те, що позивач не цікавиться дитиною та не приймає участі в його вихованні, не надає матеріальної допомоги, а також те, що дитина не знає батька, жодним чином не спростовують тієї обставини, що відповідач самостійно, без згоди позивача зареєструвала факт народження їхнього спільного сина, обравши йому на власний розсуд ім`я [PERSON] , достовірно знаючи про незгоду позивача з приводу вибору імені дитини. Водночас, принагідно зауважити, що відповідачу було достеменно відомо, що позивач також звертався із заявою про реєстрацію дитини, однак між ними не було досягнуто згоди з приводу вибору імені та попри вказані обставини відповідач самостійно визначила ім`я дитини. Слід також зауважити, що встановлення порядку та визначення участі у вихованні дитини не є предметом розгляду даної справи та зазначені відповідачем доводи та посилання на певні обставини щодо поведінки позивача по відношенню до неї під час вагітності та до їхнього спільного сина не можуть слугувати обґрунтованими підставами для відмови у задоволенні позову. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Презумпція на користь одного із батьків в справах щодо дітей, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Таким чином слід зробити висновок про те, що, а ні законодавство України, а ні норми міжнародного права не містять норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом щодо дитини. Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста - невролога Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна дитяча клінічна лікарня» від 11.01.2023 року, дитина [PERSON] , [INFO] , відкликається на своє ім`я, виконує інструкції, словарний запас до 10 слів. Згідно рекомендацій - зміна імені дитини недоречна в будь-якому віці. Згідно довідки ТОВ «Я кращий» від 03.03.2023 року, виданої директором товариства [PERSON], дитина [PERSON] відвідує групу раннього розвитку з 27.02.2023 року, відгукується на своє ім`я [PERSON] , будь-які інші імена вжиті до нього, не сприймає як власні. Як зазначає ч.2 ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію цивільного стану" державна реєстрація народженої дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Акт народження відповідно до норм Сімейного та Цивільного кодексів України є актом цивільного стану, що підлягає державній реєстрації відповідно до закону в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 144 Сімейного кодексу України на батьків дитини покладено обов`язок невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати її народження в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням походження дитини, а також присвоєнням їй прізвища, імені, по батькові та засвідчується свідоцтвом про народження. Важливим аспектом при державній реєстрації народження є визначення походження дитини, адже права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в установленому законодавством порядку. Главою 12 Сімейного кодексу України встановлено порядок визначення походження дитини від матері та батька. Так, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Право на ім`я, встановлене статтею 294 ЦК України, є невід`ємним немайновим особистим правом фізичної особи. У даній справі батьки дитини не мають згоди щодо імені народженої дитини: звернувшись до суду з позовом, батько наполягав на імені « [PERSON] », разом з тим, в подальшому, враховуючи інтереси дитини просив змінити ім`я на « [PERSON] », а мати, заперечуючи проти позову, наполягала на імені « [PERSON] ». Сімейним кодексом України встановлено, що дитині може бути дано не більше двох імен, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належать мати і (або) батько (ч.2 ст.146 СК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.06.2022р. справа №753/7395/20 вказано, що з урахуванням рівності прав батьків, засад розумності, Верховний Суд вважає, що ім`я та прізвище дитини мають бути подвійними. Надаючи дитині подвійні ім`я та прізвище, Верховний Суд враховує рівність прав та інтересів обох батьків, які у зв`язку із спором щодо імені та прізвища дитини, просили суд їх визначити. Надання подвійного імені та прізвища узгоджується з частиною другою статті 145, частиною другою статті 146 СК України та відповідає засадам розумності і справедливості (стаття 7 СК України). В даному випадку, аналізуючи обставини цивільної справи та наявні в ній докази, враховуючи пояснення сторін, з урахуванням рівності прав батьків, засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що ім`я дитини має бути подвійним, що як наслідок забезпечить рівність прав та інтересів обох батьків, а тому вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими. При цьому, судом також враховано, що станом на день винесення рішення дитині ще не виповнилося двох років та зміна власного імені дитини у такому віці, враховуючи, що воно залишається частиною її подвійного імені, очевидно не призведе до ускладнень в житті самої дитини. Суд, приймає до уваги, що ім`я « [PERSON] » залишається частиною подвійного імені, а також ту обставину, що дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад, доказів протилежного суду не надано, а тому твердження відповідача про те, що зміна імені дитини призведе до ряду ускладнень у спілкуванні з дітьми, не підтверджені доказами, враховуючи, що заміни потребуватиме лише свідоцтво про народження та певна медична документація. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved