Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», в якому просить стягнути з відповідача на його користь 27769,10 грн заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21 жовтня 2020 року до 18 липня 2022 року в розмірі 160432,35 грн і за період з 19 липня 2022 року до 18 січня 2023 року в розмірі 46838,87 грн. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом в.о.\~керівника ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» № 90 від 20 травня 2020 року його було звільнено з посади майстра будівельних та монтажних робіт за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак відповідачем не було проведено всіх виплат, що йому належали. Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 26 серпня 2021 року, розмір заборгованості по заробітній платі у ДП «Санаторій «Шкло» на час його звільнення становив 63745,64 грн, а на даний час 27769,10 грн. Середньоденна заробітна плата за вказаний період становить 368,81 грн. У зв`язку з несплатою заборгованості він звертався до Яворівського районного суду про стягнення цієї заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку. Судовим наказом Яворівського районного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 944/5186/21 наказано стягнути з відповідача у його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 27769,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21 жовтня 2020 року до часу подачі заяви про видачу судового наказу, тобто до 15 вересня 2021 року в розмірі 83351,06 грн. Однак згодом йому стало відомо, що ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» подало заяву про скасування судового наказу, відтак ухвалою Яворівського районного суду судовий наказ було скасовано. Після цього відповідач неодноразово обіцяв виплатити заборгованість, однак цього не робив. За змістом ст. 117 КЗпП України в редакції, чинній на час його звільнення, станом на час розгляду справи за його заявою про видачу судового наказу, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Разом з тим, Законом № 2352-IX від 01 липня 2022 року текст ст. 117 КЗпП України викладено в іншій редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, а саме визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». З врахуванням дії цих норм закону в часі, у період з 21 жовтня 2020 року до 18 липня 2022 року (435 робочих днів) слід застосовувати норму ч. 1 ст. 117 КЗпП України у попередній редакції. Середній заробіток за час затримки розрахунку у цей період з врахуванням середньоденного заробітку 368,81 грн х 435 робочих днів, складає 160432,35 грн. А за період затримки розрахунку з 19 липня 2022 року до 18 січня 2023 року (127 робочих днів, що становить 6 місяців) підлягає застосуванню норма ч. 1 ст. 117 КЗпП України в чинній редакції, відповідно, середній заробіток складає за цей період з врахуванням середньоденного заробітку 368,81 грн х 127 робочих днів, складає 46838,87 грн. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 207271,22 грн. Оскільки судовий наказ, винесений за його заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки був скасований, тому він вимушений подавати позовну заяву з цього приводу. Ухвалою судді від 30 червня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання. Представник позивача [PERSON] адвокат Степаняк І.В. подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» в судове засідання не прибув, про розгляд справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності, а також відзиву на позов до суду не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників справи. Оцінивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що позивач [PERSON] працював у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на посаді майстра будівельних та монтажних робіт та з 20 жовтня 2020 року був звільнений з даної посади за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), відповідно до наказу в.о. керівника підприємства № 90 від 20 жовтня 2020 року. Відповідно до виданої ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, від 18 серпня 2021 року № 22, станом на 18 серпня 2021 року за період часу лютий 2020 року жовтень 2021 року у [PERSON] заборгованість із заробітної плати становила 27769,00 грн. Відповідно до довідки ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» № 21 від 18 серпня 2021 року, [PERSON] була нарахована заробітна плата за серпень 2020 року в розмірі 7745,00 грн та за вересень 2020 року в розмірі 7745,00 грн, усього 15490,00 грн. Відповідно до довідки ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» № 348 від 26 серпня 2021 року, розмір заборгованості по заробітній платі на час звільнення [PERSON] становив 63745,64 грн, а розмір невиплаченої заробітної плати на час видачі довідки 27769,10 грн, середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом останні двох місяців робочі дні 368,81 грн. Також [PERSON] звертався до Яворівського районного суду Львівської області із заявою про про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на його користь заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Судовим наказом від 22 вересня 2021 року у справі № 944/5186/21 заяву було задоволено та стягнуто з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на його користь 27769,00 грн заборгованості по заробітній платі та 83351,06 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати, а саме за період з 21 жовтня 2020 року до часу подачі заяви про видачу судового наказу. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2021 року даний судовий наказ був скасований. Щодо заробітної плати суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З урахуванням наведеного вище правового регулювання та беручи до уваги те, що у відповідача існує заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати за період з лютого 2020 року до жовтня 2020 року, яка становить 27769,10 грн, суд вважає, що дана сума підлягає стягненню. Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас, Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набув чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України було викладено в новій редакції, а саме визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 13, 81 цивільного процесуального кодексу України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт невиплати заробітної в повному обсязі. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін. В цьому контекст, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Згідно з нормами зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком згідно якого, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 368,81 грн, що підтверджується також і довідкою, виданою відповідачем. Таким чином кількість робочих днів за час затримки повного розрахунку із виплати заробітної плати, а саме за період з 21 жовтня 2020 року по 18 липня 2022 року, становить 435 днів та за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року, становить 127 днів. Отже середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні [PERSON] за період з 21 жовтня 2020 року до 19 липня 2022 року складає 160432,35 грн (368,81 грн х 435), а за період з 19 липня 2022 року до 18 січня 2023 року 4683,870 грн (368,81 грн х 127). Також суд зазначає, що зміни, внесені до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, набули чинності з 19 липня 2022 року, охоплюють шестимісячний період визначений в позові по 18 січня 2023 року, до вказаного часу норма матеріального права діяла в попередній редакції, чинній на період виникнення спірних правовідносин, тобто до 19 липня 2022 року без обмеження строку виплати. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. При цьому, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц, в якій Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Так, позивач, будучи звільнений 20 травня 2020 року, звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку лише 21 вересня 2021 року, та після скасування судового наказу ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року звернувся до суду з позовом лише 28 червня 2023 року. На підставі наведеного вище, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь [PERSON] слід стягнути 63745,64 грн середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні за період часу з 21 жовтня 2020 року до 18 липня 2022 року, що дорівнює заборгованість із заробітної плати на час звільнення. Також, як описано вище, ч. 1 ст. 117 КЗпП України з 19 липня 2022 року діє в новій редакції відповідно до змін, внесених Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, якими встановлено обмеження шістьома місяцями строку, за який виплачується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких зазначила Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Враховуючи наведене вище, з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь [PERSON] слід стягнути 46838,87 грн середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 18 липня 2022 року. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні в сумі 207271,22 грн [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 2076,41 грн, що підтверджується квитанцією від 23 червня 2023 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме стягнув з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» даний середній заробіток в розмірі 110584,51 грн, що становить 53,35% від розміру цієї вимоги, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1107,76 грн. Також відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати і дана позовна вимога задоволена в повному обсязі, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір, який підлягав сплаті за пред`явлення даної позовної вимоги, в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а саме 1073,60 грн.

Outcome: partial