Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині переходу на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 01.07.2008 року № ML 708/127/2008 та іпотечним договором від 01.07.2008 року № PML 708/127/2008, ВКІ 180589-ВКІ 180592; визнати недійсним договір факторингу від 07.02.2022 року № 07/02/2022 укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Деал фінанс груп» предметом якого є перехід на користь ТОВ «Деал фінанс груп» прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 01.07.2008 року № ML 708/127/2008. В обґрунтування позову зазначає, що між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір та договір іпотеки. Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого до ТОВ «ОТП Факторінг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо вимоги до боржників. За договором факторингу від 07.02.2022 року № 07/02/2022 ТОВ «Деал фінанс груп» придбала у ТОВ «ОТП Факторінг Україна» боргові зобов`язання [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки. Однак за переконанням позивача, в TOB "ОТП Факторинг Україна" відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, а тому позивач вважає, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладений з дефектом правоздатності з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна», то відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України такий правочин не створив жодних юридичних наслідків. Крім того договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року була передбачена необхідність отримання письмової згоди АТ «»ОТП банк, то ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права укладати наступний договір факторингу без отримання згоди іншої сторони. Ухвалою судді від 29.04.2022 р. відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, зазначеною ухвалою судді встановлений строк на подання відзиву на позов. З матеріалів справи вбачається, що на адресу суду надійшла відповідь на відзив, однак сам відзив в матеріалах справи відсутній. Додатковою перевіркою на підставі відомостей, наявних у відділі загальної канцелярії суду, не встановлено надходження відзиву у справі за позовом [PERSON] , тобто відзив на адресу суду не надходив, що вбачається з акту від 19.09.2023р., складеного помічником судді Стороженко С.О. у присутності помічника судді Крекотень О.В., діловода [PERSON] . Крім того, 05.10.2022 року на електрону адресу суду надійшла відповідь Національного банку України на ухвалу суду від 29.04.2022 р. в частині витребування. 17.10.2022 року на адресу суду надійшла відповідь Акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу суду від 29.04.2022 р. в частині витребування. 21.03.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 04.04.2023 року на адресу суду надійшли додаткові заперечення представника ТОВ «ОТП Факторинг». Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № ML 708/127/2008 та додатковий договір, згідно з яким відповідач отримала від банку кредит в розмірі 60 900 доларів США строком до 03.06.2023 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у Кредитному договорі. 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» відповідно до ст.ст. 512, 514,1077-1079, 1082, 1084 був укладений договір купівлі-продажу портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» продає (переуступає) ТОВ «ОТП Факторінг Україна» прав на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, перелік яких міститься в додатку 1 до Договору, що додається у формі витягу, а ТОВ «ОТП Факторінг Україна» приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду, таким чином позивач прийняв на себе зобов`язання за кредитним договором № ML 708/127/2008 від -1.07.08 року, у зв`язку з чим до позивача перейшли всі права ПАТ ОТП Банку щодо вимоги до боржника за кредитним договором № ML 708/127/2008. Статтею 4 договору його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі кредитного портфелю в момент укладення цього договору продавець зобов`язується передати покупцю кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього договору. Згідно витягу з додатку №1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року вбачається, що за даним договором, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до позивача за Кредитним договором № ML 708/127/2008 від 01.07.2008 року. 07.02.2022 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» було укладено договір факторингу №07/02/2022, відповідно до умов договору клієнт передає, а фактор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договором і розмірі заборгованості за кредитним договором. Фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату шляхом дисконтування суми заборгованості відповідно до умов цього договору. За цим договором фактор одержує право (замість Клієнта) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до відповіді НБУ, 03.12.2009 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та додаток до нього. Відповідно до пункту 1.6 розділу 1 Положення про внесення інформації щодо фінансових компаній до Державного реєстру фінансових установ та встановлення вимог до облікової та реєструючої системи фінансових компаній, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 05.12.2003 № 152, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за №1252/8573 (в редакціях, що діяли станом на 03.12.2009 та 29.06.2010) фінансові компанії мали можливість надавати виключно ті фінансові послуги, які зазначені в додатку до Свідоцтва та надання яких не потребувало отримання відповідного дозволу/ліцензії. Згідно з додатком до виданого Свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право надавати фінансові послуги, зокрема, послуги з факторингу. У частині першій статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакціях, що діяла станом на 03.12.2009 та станом на 29.06.2010) було вказано вичерпний перелік фінансових послуг, що потребували отримання ліцензії. При цьому, надання послуг з факторингу не потребувало додаткового отримання ліцензії. Відповідно до викладеного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» станом на 29.06.2010 мало право надавати послуги з факторингу на підставі Свідоцтва та додатку до нього. В подальшому, згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20.08.2015 № 2023 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було виключено з Реєстру. З огляду на викладене, станом на 07.02.2022 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало ліцензії на надання послуг з факторингу. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Судом встановлено, що згідно з додатком до виданого Свідоцтва ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право надавати фінансові послуги, зокрема, послуги з факторингу. У частині першій статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакціях, що діяла станом на 03.12.2009 та станом на 29.06.2010) було вказано вичерпний перелік фінансових послуг, що потребували отримання ліцензії. При цьому, надання послуг з факторингу не потребувало додаткового отримання ліцензії, вказане вбачається з відповіді НБУ № 18-0006/69315. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу. Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент спірних правовідносин (втрата чинності від 07.02.2019 року, підстава -2473-VIII) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» за договором купівлі-продажу кредитного портфеля, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». У постанові від 27 травня 2021 року у справі № 752/22843/17 колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що "на час укладення оспорюваних договорів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи. Реєстрація ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фінансової установи, а не банку, не унеможливлює укладення договору про відступлення права вимоги». Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договорів. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Витрати позивача, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed