Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов обґрунтований тим, що на підставі рішення виконкому Стрижівської сільської ради депутатів трудящих від 18.02.1990р. позивачу був наданий дозвіл на будівництво житлового будинку по типовому проекту та затверджено план забудови земельної ділянки. У 1990 році на відведеній земельній ділянці позивачем побудовано житловий будинок. Оскільки даний будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , побудований до 05.08.1992р., він не підлягає прийняттю в експлуатацію. 23.02.2023 року позивач звернувся до державного реєстратора щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, але отримав відмову, так як відсутній документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав письмову заяву про слухання справи без участі представника, щодо вирішення даної справи покладається на розсуд суду. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у 1990 році позивач побудував житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій було проведено будівництво, виділена позивачу виконкомом Стрижівської сільської ради від 18.02.1990 року. З виписки з погосподарської книги № 95 від 16.03.2023 року вбачається, що на підставі рішення згідно погосподарської книги №4 особовий рахунок № [NUMBER] за 2022 рік за [PERSON] , 1968 р.н., рахується житловий будинок за адресою: в [ADDRESS] , та неприватизована земельна ділянка площею 0,21 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивачем виготовлено технічну документацію на указаний житловий будинок, що підтверджується копією технічного паспорта від 22.03.2021р. Відсутність в технічному паспорті та Витязі з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва інформації про наявність на ділянці самочинно збудованих будівель або споруд, які підлягають введенню в експлуатацію та узаконенню, дає можливість говорити, що будівництво здійснювалося за наявності відповідного дозволу та у відповідності до погодженого проекту. Позивач звернувся до ФОП [PERSON] , який надав висновок про вартість, де зазначено, що на підставі замовлення [PERSON] від 09.03.2023р., оцінювачем було виконано незалежну оцінку житлового будинку садибного типу, загальною площею 98,2 м2, житловою 47,6м2 з господарськими будівлями та спорудами (сарай, літ.Б, літня кухня літ В, гараж літ. Г, вбиральня літ. У, огорожа 1-2 та колодязь літ. К), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з метою визначення величини її оціночної вартості, для визначення суми судового збору. За результатами роботи був зроблений висновок, що оціночна вартість об`єкта оцінки становить 136\~989,00 грн. 23.02.2023 року позивач звернувся до державного реєстратора щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, але отримав відмову, так як відсутній документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Відповідно до ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін"юсті 18.02.2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" громадяни мають право на оформлення права власності шляхом звернення до суду. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності листа №12/5-126 від 23.03.1999 р. Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, що об`єкти збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) з 1979 року. На виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. На час будівництва будинку та основних господарських будівель технічна документація у вигляді, яка необхідна для теперішнього переоформлення домоволодіння, не виготовлялася із-за відсутності необхідної законодавчої бази та відсутності відповідних норм і правил, на той час не набрав чинності Цивільний кодекс України (Відомості ВР України (ВВР), 2003, №№ 40-44). До часу вступу у законну силу цього Кодексу у 2003 році діяли норми і правила колишньої УРСР та України, згідно з якими вказаний вище будинок був збудований на законних підставах: з дозволу тодішнього органу місцевого самоврядування, беззастережно був підключений до усіх комунікацій та електропостачання. До того ж за цим домоволодінням була закріплена і надана у користування відповідна земельна ділянка та здійснювалися усі належні обов"язкові платежі, домоволодіння було внесене до Погосподарської книги сільської ради, що було автентичним для того часу державній реєстрації нерухомого майна у сільській місцевості. Згідно ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відсутність правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позбавляє позивача відповідно до чинного законодавства оформити його права на будинок та зареєструвати право власності у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності. Оскільки позивач набув право власності на вказане домоволодіння, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved