Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі по тексту - відповідач,Банк) про захист конституційних прав людини і громадянина, в якому просив з ціллю захисту своїх конституційних прав встановити Кредитний договір № ML-400/074/2008 від 30.05.2008 року, укладений з ПАТ "ОТП Банк", та Додатковий договір № 2 від 26.08.2014 року - нікчемними. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.05.2008 року [PERSON] як фізична особа отримав споживчий кредит у ПАТ «ОТП банк» за кредитним договором № ML-400/074/2008 у розмірі 35 700 доларів США. 26.08.2014 року він уклав з Банком Додатковий договір № 2 до вказаного кредитного договору, яким були внесені зміни та доповнення до останнього. Як споживач згідно свого права, закріпленого в ст. 8 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, а також враховуючи, що тільки в березні 2015 року він дізнався від громадської організації Миколаївський обласний комітет "Правозахисник" , що кредитором до укладення та при укладенні кредитного договру були порушені його права як споживача кредитних послуг, а саме: в порушення вимог ч.2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" ненадання їй у письмовій формі інформацію "дя здійснення свідомого вибору ", зокрема про наявні форми кредитування, переваги та недоліки запропонованої форми кредитування, про ануїтетну форму кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням всіх складових, про варіанти погашення кредиту, умови дострокового повернення кредиту , про податковий режим сплати відсотків , про валютні ризики . На необхідність надання вищевказаної інформації споживачу перед укладенням кредитного договору звернув увагу Конституційний Суд України в рішенні № 15рп/2011 від 10.11.2011 року . Враховуючи той факт, що вказана інформація споживачу перед укладенням кредитного договру у письмовій формі надана не була , таке є нечесною підприємницькою практикою відповідно до ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" . В такому разі, на думку споживача, при умовах, що невиконання рішення Конституційного суду України та недодержання його висновків є кримінальним правопорушенням за ознаками ч.4 ст. 382 КК України, повинен застосувати вимоги ст. 22 , 42,129,150 Конституції України, ст. 56 ЗУ "Про Національний банк України" - та встановити кредитний договрі нікчемним відповідно до : ч.1,6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", ч.2 ст 215, ч.1 ст. 236 ЦК України. Також дії кредитора свідчать про порушення конституційних прав споживача, гарантованих ст. 61 Констиуції України. Проте п.4.1.2 та 4.1.3 кредитного договору встановлюють притягнення позичальника у разі прострочення виконання зобовязання до юридичної відповідальності - стягнення пені двічі за одне і те саме правопорушення. Отже ці пункти договору також є нікчемними. Також кредитор посягнув на права споживача в порушення вимог ст. 68 Конституції України, а саме пунктом 1.9.1 частини № 2 кредитного та п. 2.1.3.1 - 2.3.1.2 додаткового договору Банк визначив право вимагати дострокового повернення кредиту , що суперечить ч.10 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", та в опорушення вимог ч.2 ст. 651 ЦК України в джоговорах не зазначені істотні порушення умов договру спождивачем - тобто положення цього пункту Додаткового догвору є нечесною підприємницькою практикою, а отже є нікчемними. Також Банк у частині № 2 кредитного догвору в пунктах 1.8.2 та п. 2.4.3 зазначив про певні тарифи, проет частина № 2 договру не є його частиною або додатком до нього , що свідчить про незазначення розміру комісії в кредитному договорі - також можливо зробити висновок , що ці пункти є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Банк в п.3 частини № 1 кредитного договору визначив , що сторони домовилися, що для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка , порядок сплати якої встановлений в п.1.4.1.1-1.4.1.4 кредитного договору. Однак враховуючи , що ст. 1056-1 ЦК України плаваюча процентна ставка встановлена тільки з 22.09.2011 року , вимоги рішення КСУ № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року - ці пункти також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Також Банк в Додатковому договорі в п. 2.1.9.4- 2.1.9.5 встановиви укладення страхових договорів лише з виключно акредитованими страховими компаніями . Проте цими пунктами Банк порушив вимоги ч.1 ст. 56 ЗУ "Про НБУ" , п.2 Постанови Правління НБУ № 319 від 11.10.2008 року ст. 549, 641,642 ЦК України - ці пункти також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Також Банк в п. 4.1.1. частини № 2 Кредитного договору визначив розмір пені за порушення позичальником взятих на себе зобов`язань у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних перед Банком зобов`язань за кожен день прострочки - проте в порушення прав споживача, визначених ст. 509 і ст. 627 Ц України- щодо вимог справедливості неустойки за споживчими кредитами , цей пункт також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемним. Таким чином, вищевказані пункти кредитного договору та зазначені пункти додаткового договору згідно ч.6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів " та ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемний правочин. Однак , коли вказані пункти кредитного та додаткового договрів відповідно до вимог ч.4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів " та ст. 6 ЗУ "Про фінасові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " є істотними для них, тобто вказані договори не були б вчинені без включення до них цих пунктів, то їх нікчемність має наслідком нікчемність кредитного договору з внесеними до нього змінами та доповненнями в цілому. З наведених підстав просила про задоволення позовних вимог . В грудні 2018 року надійшов відзив на позов від предстанвика Банку, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки Банком не було допущено жодних порушень законодавства при укладенні вказаного договору. 01.03.2018 року надано позивачем відповідь на відзив , де просив відхилити доводи відповідача, виклдаені у відзиві на позов. У заяві\~про зміну\~предмету позову,\~підписану позивачем\~08.02.2021\~року та\~яка надійшла\~на адресу\~суду 11.02.2021\~року,\~ [PERSON] \~просить:\~змінити предмет\~позову шляхом\~зміни його\~вимог про\~встановлення кредитного\~договору № ML-400/074/2008 від 30 травня 2008 року та додаткового договору № 2 від 26 серпня 2014 року до цього кредитного договору, що укладені з ПАТ «ОТП Банк», нікчемними на вимогу про підтвердження обставин нікчемності кредитного договору ML-400/074/2008 від 30 травня 2008 року та додаткового договору № 2 від 26 серпня 2014 року до цього кредитного договору. При цьому підстави позовних вимог ( як правові підстави так і фактичні обставини справи) позивач залишив незмінними. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23\~жовтня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. У період з жовтня 2018 року по 29 грудня 2020 року дана справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2021 суддю Черенкову Н.П. відведено від розгляду вказаної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного\~суду м.\~Миколаєва від 01 лютого 2021 року справу прийнято\~до свого\~провадження суддею\~Шолох Л.М. та призначено до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Центрального районного\~суду м.\~Миколаєва від 30 квітня 2021 року повернуто заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог як таку, що не підписана позивачем. Ухвалою Центрального районного\~суду м.\~Миколаєва від 30 липня 2021 року прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року суддю Шолох Л.М. відведено від розгляду вказаної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулуп О.С. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2023 року суддю Чулуп О.С. відведено від розгляду вказаної справи. Розпорядженням в.о.керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва №101 від 05.04.2023 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2023 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 07 квітня 2023 року прийнято до провадження справу за позовом [PERSON] до\~Публічного акціонерного\~товариства «ОТП\~Банк» про\~визнання кредитного\~договору нікчемним. У зв`язку з великою навантеженістю, призначено судове засідання у справі на 12.06.2023 року. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, повідомлляися судом належним чином, в матеріалах справи наявні неодноразово подані заяви позивача та його представника про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Також суд враховує, що позивачем неодноразово заявлялися відводи попереднім складам суду саме з підстав тривалого нерозгляду справи за його позовом. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Згідно зі 509\~Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту -\~ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно\~ст. 627 ЦК України\~та відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема,\~ст. 628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст.\~1048-1052,\~1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так. матеріалами справи підтверджується, що позивачем було отримано Інформаційний листок з умовами кредитування по програмі "Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)" 24 квітня 2008 року, де докладно викладені і умови кредитування, і порядок погашеня заборгованості і орієнтовна сукупна вартість кредиту за певний період часу. 27.05.2008 року позивачем заповнено Анкета-заява № 156 на отримання іпотечного кредиту , де зазначено загальні умови кредитування. 30.05..2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Договір № ML-400/074/2008, відповідно до умов Договору відповідач отримав кредит у розмірі 35 700 доларів США зі сплатою фіксованих відсотків за користування кредитом у розмірі 5,99% річних. Відповідно до Договору відповідач був зобовязаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами. В забезпечення позичальником виконання всіх зобовязань між ЗАТ «ОТП Банк» та майновим поручителем було укладено договір іпотеки , предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» змінив назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 26.08.2014 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] яким була змінена фіксована процентна ставка для розрахунку процентів до 24.05.2015 року - на 9,99% річних , після чого повертаються первісні умови кредитування (плаваюча процентна ставка) та виклдаено графік платежів в новій редакції. З умовами договорів позивач був ознайомлений, договір ним підписаний без зауважень. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст.\~ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняттяЗакону України «Про захист прав споживачів». Як зазначено урішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другоїстатті92Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин,а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту,їх оспорювання, контролюзазмістомта розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів", підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів" (в редакції на час укладення оспорюваних правочинів) , правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними ( а не нікчемним). За змістом статей\~15\~і\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. \~Відповідно до частини другої\~статті 16 цього Кодексу\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, статтею 20 ЦК України встановлено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Крім того, положеннями статті 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тоді як суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Звертаючись до суду в лютому 2018 року, а в лютому 2021 року подавши заяву про зміну предмету позову, [PERSON] остаточно просив "підтвердити обставини нікчемності укладеного 30 травня 2008 року між ним та ЗАТ "ОТП Банк" кредитного договору № ML-400/074/2008 та Додаткового договору № 2 від 26 серпня 2014 року здо цього Кредитного договору. Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Отже "підтвердження обставин нікчемності правочину", як і "встановлення нікчемності правочину" не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70 постанови). У пунктах 94, 95 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності\~спору щодо\~правових наслідків\~недійсного правочину,\~одна зі\~сторін якого\~чи інша\~заінтересована особа\~вважає його\~нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, заявлення позову з однією окремою самостійною позовною вимогою як "встановлення обставин нікчемності правочину" без наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину- не є належним та ефективним способом захисту порушеного права. Отже, судом враховуються правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, оскільки такий обов`язок суду встановлений ч. 4 ст. 263 ЦПК України. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимога позову про підтвердження обставин нікчемності кредитного договору від 30.05.2008 та додаткового договору від26.08.2014 року не може бути задоволена, оскільки позивач просить застосувати неналежний спосіб захисту. Тому суд не перевіряє доводи позивач у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту . До того ж відмова у задоволенні позову про підтвердження обставин нікчемності кредитного договору та додаткового договору не перешкоджає [PERSON] звернутися до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з відповідних підстав або із позовом про застосування наслідків нікчемності кредитного договору, обравши той спосіб захисту, який, на його думку, найбільше відповідає ефективному поновленню його прав, які він вважає порушеними. Така позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц і від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, згідно яким за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Як викладено у Постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18Великої Палати Верховного Суду , \~Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Просто "підтвердження\~ обставин\~нікчемності правочинів"\~судом жодним\~чином не\~призведе до відновлення порушеного права позивача , до того про те, яке саме його право порушене і яким чином він бажає його відновити - у позовній заяві не зазначено взагалі. Відповідно до ст. 141 ЦК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed