Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , з дитинства мешкала в квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності її дідусеві [PERSON] . Далі, 20.05.1994 року [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] на все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось. [INFO] [PERSON] помер\~і після\~його смерті\~відкрилась спадщина\~на вищевказану\~квартиру.\~13.02.2018\~року [PERSON] \~звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.02.2018 року нотаріусом їй було відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із пропуском нею строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Далі позивач зазначає, що у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року їй було відмовлено у задоволені позовних вимог, та постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2020 року їй було відмовлено у задоволені апеляційної скарги, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року було залишено без змін. Підставою для відмови у задоволені позовних вимог стало тільки те, що позивачем не заявлялася вимога про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач наголошує на тому, що на момент смерті дідуся і до даного часу проживає у спірній квартирі, утримує це майно та підтримує його в належному стані. Отже фактично прийняла спадщину після смерті свого дідуся. З метою оформлення спадщини за законом позивач повторно звернулася до нотаріальної контори та повідомила про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті дідуся. Але, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 29.11.2022 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори В.Г. Матвієнко їй було відмовлено у зв`язку з тим, що згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано, як відумерла спадщина, за Дніпровською міською радою 26.07.2020 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровську від 18.12.2020 року. Далі позивач зазначає, що вона подала апеляційну скаргу на це рішення, внаслідок чого останнє було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.20023 року. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд (із врахуванням заяви про зміну підстави позову), визнати за нею, [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ( [INFO] ), який помер [INFO] . Представник Дніпровської міської ради у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] з огляду на недоведеність позовних вимог. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги\~\~підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача Дніпровської міської ради просила у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Друга Дніпровська державна нотаріальна контора у судове засідання \~не з`явилися, надали до суду письмову заяву щодо розгляду справи без їх участі, та винести рішення відповідно до чинного законодавства. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання \~не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, заяв чи клопотань від такої особи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13.02.2023 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову за позовною заявою [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: друга дніпровська державна нотаріальна контора Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, вирішено відмовити. Протокольною ухвалою суду від 22.05.2023 року вирішено залучити в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради. Протокольною ухвалою суду від 28.06.2023 року вирішено викликати свідка [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, пояснення свідка, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, а сторонами не оспорювалась та обставина, що [PERSON] є онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача [NUMBER] від 07.09.1983 року, де батьком такого учасника справи зазначено [PERSON] , та свідоцтвом про народження самого [PERSON] [NUMBER] від 05.07.1954 року, де вже його батьком записано [PERSON] . Також, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1994 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записаного в реєстрову книгу № 94п за реєстровим № 57. Матеріалами справи також підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого 19.11.1996 року відділом державної реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 2768, а відтак після його смерті відкрилась спадщина. При цьому розпорядженням Дніпропетровського міського голови за № 897-р від 26.11.2015 року вулицю [PERSON] перейменовано на\~вулицю Максима\~Дія. Судом також встановлено, що за своє життя [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений 20.05.1994 року державним нотаріусом\~Другої Дніпропетровської\~державної нотаріальної\~контори Гуніним\~О.В. За змістом такого письмового розпорядження спадкодавця останній заповідав все своє майно позивачеві по справі [PERSON] . Судовим розглядом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2020 року визнано відумерлою спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається із квартири [ADDRESS] , та передано її у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2020 року скасовано, заяву Дніпровської міської\~ради,\~заінтересована особа:\~Друга Дніпровська\~державна нотаріальна\~контора,\~про визнання\~спадщини відумерлою,\~залишено без\~розгляду.\~ Із матеріалів справи також вбачається, що 29.11.2022 року позивач звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого дідуся [PERSON] , однак їй 29.11.2022 року було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право власності на спадкове майно у вигляді вказаної квартири з тих підстав, що речове право на таке майно зареєстровано за територіальною громадою м. Дніпро на підставі вказаного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2020 року. Оскільки позивач у позасудовому порядку не має можливості оформити свої спадкові права, а Дніпровська міська рада не визнає права позивача на спірну квартиру, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір щодо речових прав на таке нерухоме майно. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 1\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через винесення органом нотаріату постанов про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає розв`язанню шляхом постановлення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Суд також вказує, що за загальним правилом при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на\~спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття\~відповідачами у спорах щодо спадкового майна \~є територіальні громади в особі відповідних\~органів місцевого\~самоврядування за місцем відкриття спадщини, а відтак саме Дніпровська міська рада є належним відповідачем у даній справі, оскільки оглядом спадкової справи, що заведена до майна померлого, судом встановлена обставина відсутності інших осіб, які б звертались із заявою про прийняття такої спадщини. Суд також вказує, що оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , то спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України у ред. 2004 року та продовжують існувати у даний момент. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР (у ред. 1963 року). У відповідності до ст.ст. 524, 525 УСРС (у ред. 1963 року), які діяли на момент смерті спадкодавця, спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ч. 2 ст. 529 УСРС (у ред. 1963 року) онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. У відповідності до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (у ред. 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному випадку з боку сторони позивача було подано до суду Акт встановлення факту проживання громадянина від 23.01.2023 року, що підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та затвердженого головою квартального ТОВ «СП Наше місто» Грабельніковим Олександром Володимировичем. Зі змісту такого акту вбачається, що позивач [PERSON] є зареєстрованою та проживає за адресою: [ADDRESS] , з дитинства 1993 року і по теперішній час, безвиїзно, про що свідчить належність її речей у цій квартирі, та що підтверджується. Також, допитаний під час розгляду справи по суті за клопотанням сторони позивача у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , з дитинства 1993 року і по теперішній час. Свідок підтвердив суду обставину безпосереднього здійснення позивачем постійного догляду за померлою особою у останні роки її життя, вчасної сплати, після смерті власника такої квартири комунальних послуг, та опікування утриманням означеної спірної квартири. У свою чергу відповідач не подав суду будь-які достатні, належні та допустимі докази на противагу означеному, зокрема докази на спростовування факту проживання позивача у спірній квартирі з 1993 року, та обставини володіння та утримання такого майна після смерті його власника у 1996 році. Таким чином, суд вважає доведеною з боку позивача обставину того, що такий учасник справи відповідно до ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (у ред. 1963 року) у встановлений законом термін спадщину прийняла, у спосіб фактичного вступу в управління і володіння нею, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суду були доведені обставини прийняття позивачем спадщини та фактичного вступу в управління і володіння таким спадковим майном, і у позивача відсутня можливість в позасудовому порядку оформити своє право на спадщину, то суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог у повному обсязі та визнання за позивачем право власності на спірне спадкове майно. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 4\~500 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved