Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Короткий виклад обставин справи. Уповноважений представник позивача [PERSON] - адвокат Машкіна В. М., 15.09.2022 року (вх. № 15510) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.09.2022 року) з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просить суд стягнути з відповідача суму боргу, що становить 27\~625 дол. США - основного боргу та 853, 73 дол. США - 3% річних. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача. Позовні вимоги\~обґрунтовані,\~зокрема тим,\~що 23.07.2021 року позивач надав у позику відповідачу 27\~625 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 20.08.2021 року, що стверджується борговою розпискою. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання вказану суму позики відповідач не повернув, а телефонні чи особисті розмови з таким результатів не дали, з огляду на вказане просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 15). Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 15.09.2022 року направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно позивача у справі (а.с. 16, 17). Відповіді на вказані запити надійшли до суду 04.10.2022 року (а.с. 18, 19). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2022 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 20). 01.11.2022 року (вх. № 18602) від позивача [PERSON] надійшла письмова заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач виконав умови ухвали суду (а.с. 22). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 24). Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27.04.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 43). Позиція сторін по справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце проведення такого був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, уповноважений представник позивача [PERSON] - адвокат Айдинян А. В., 20.07.2023 року (вх. № Еп-3308/23) на електронну адресу суду скерувала письмову заяву, у якій просить суд розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 63) Суд приймає\~до уваги\~таку заяву, оскільки, згідно ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , яка належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, у судові засідання не з`явився, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. З огляду на зазанчене суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено у порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу у порядку загального провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12\~ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що між [PERSON] та [PERSON] виникли боргові правовідносини, оскільки існує договір позики, який датовано 23.07.2021 року. Так, 23.07.2021 року між [PERSON] \~та [PERSON] було\~укладено договір\~позики,\~за умовами\~якого [PERSON] одержав від [PERSON] 27\~625 дол. США, які зобов`язався повернути до 20.08.2021 року (а.с. 23). Суд приймає до уваги, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. Факт передачі та одержання грошей підтверджується письмовою розпискою, власноручно написаною позичальником [PERSON] , у момент передачі суми позики. Застосоване судом законодавство. Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Положеннями ст.\~1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту договору вбачається, що позичальник взяв на себе зобов`язання повернути позику до 20.08.2021 року. Положеннями ч. 1 ст. 1051\~ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Однак у матеріалах справи відсутні докази оспорення відповідачем договору позики від 23.07.2021 року, розміру позики і факту отримання позики. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) від 14.11.2018 року, ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) від 15.06.2021 року у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права,\~позивач повинен\~довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача\~полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст.\~12,\~ч.\~1,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процесуальне законодавство покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду у справі № 910/18036/17від 02.10.2018 року, № 917/1307/18 від 23.10.2019 року, № 902/761/18 від 18.11.2019 року, № 917/2101/17 від 04.12.2019 року). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) від 18.03.2020 року. Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту, скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином, під час розгляду справи позивачем доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості за договором позики та її розмір, натомість відповідачем їх не спростовано, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позову. Щодо розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.\~625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд дослідивши поданий стороною позивача розрахунок заборгованості трьох процентів річних від простроченої суми, вважає необхідним зазначити наступне. Так, 17.03.2022 року набрав чинності п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, у подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на час розгляду даної справи. Проте вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені у тому числі за період, який стосується періоду дії в країни воєнного стану, зокрема розрахунок здійснено з 21.08.2021 року по 31.08.2022 року. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, відповідача слід звільнити від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, зокрема щодо трьох процентів річних від простроченої суми на період дії воєнного стану, а саме з 24.02.2022 року по 31.08.2022 року. Разом з тим, період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року не стосується періоду дії в країні воєнного стану. З огляду на наведене, розрахунок трьох процентів річних слід розрахувати за кількість днів прострочення зобов`язання, так, сума трьох процентів річних за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року нараховуються у розмірі 424, 59 дол. США. Розрахунок трьох процентів річних здійснено наступним чином: - з 21.08.2021 року по 31.12.2021 року (днів: 133) сума 3% річних становить 301, 98 дол. США (27625 х 3 х 133 / 365 / 100); - з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року (днів: 54) сума 3% річних становить 122, 61 дол. США (27625 х 3 х 54 / 365 / 100). Висновки суду. Відповідно до ст. 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 27\~625 дол. США (основний борг) та 424, 59 дол. США. - 3% річних (розрахованих судом за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року). Судові витрати по справі. За положеннями ст.\~141\~ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Задовольняючи позовні\~вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 10\~414\~грн.\~28\~коп. (а.с. 14)\~розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином,\~із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 10\~257 грн. 02 коп. (98 % від 10\~414 грн. 28 коп.) судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial