Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: встановити факт, що посвідчений нотаріально 18.03.1992 року державним нотаріусом договір дарування на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований у Краснокутскій державній нотаріальній конторі Харківської області за № 452 та зареєстрований в Богодухівському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 20 за № 2169, належить матері заявника [PERSON] , яка померла [INFO] . Заяву мотивує тим, що у свідоцтві про смерть [NUMBER] , виданого відділом реєстрації цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області прізвище матері заявника зазначено « [PERSON] », а у договорі дарування від 18.03.1992 року житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , прізвище обдарованої значиться, як « [PERSON] ». Заявник зазначає, що його мати була власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , хоча була зареєстрована та проживала за іншою адресою в цьому ж селі. У період з 1998 року по 2001 рік заявник разом зі своєю матір`ю були зареєстровані в даному домоволодінні. Вважає, що причиною неправильного написання прізвища матері заявника є неправильний переклад нотаріусом прізвища з російської на українську мову під час оформлення правовстановлюючого документу. Крім того, зазначає, що будучи єдиним спадкоємцем, отримав свідоцтво про право на спадщину на деяке майно померлої. Відтак, розбіжність в написанні прізвища померлої в документі, що підтверджує право власності на її майно і у свідоцтві про смерть, позбавляють заявника можливості скористатись своїм правом та успадкувати майно померлої повністю. У зв`язку з чим, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту. Заявник [PERSON] у відкритому судовому засіданні заяву підтримав, у судове засідання призначене на 05.09.2023 з`явився, про дату, час і місце розгляну справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява у якій він просить дослідити письмові докази та завершити розгляд справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання від 10.04.2023 року про розгляд справи без участі представника, за наявними в матеріалах справи документами, проти задоволення заяви не заперечують, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, доходить висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області від 07.03.2007 /а.с.6/. З метою прийняття спадщини в нотаріальному порядку після смерті матері [PERSON] , [PERSON] звернувся до Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області. Як вбачається з відповіді № 396/01-16 від 04.05.2023 року в.о. завідувача Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області наданої на виконання ухвали суду від 27.04.2023 року, що згідно із записами в алфавітних книгах обліку спадкових справ Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області за 2007-2023 роки спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] та заяви про прийняття спадщини чи відмову від неї до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Додатково повідомляють, що за матеріалами спадкової справи 262/2017, яка заведена після померлого [PERSON] , спадкоємцем на майно померлого є його син гр. [PERSON] , який прийняв спадщину фактично проживаючи з померлим та попередньо отримав свідоцтво про право на спадщину на майно померлого. Дружина [PERSON] померла раніше. Спадкоємцем на майно померлої був її чоловік гр. [PERSON] , який спадщину прийняв фактично, постійно проживаючи з померлою, але не оформив своїх спадкових прав та помер [INFO] /а.с.35/. Відповідно до постанови державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області виконуючої обов`язки державного нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.03.2023 року, гр. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку із розбіжністю прізвищ в документах, що підтверджують право власності на майно/а.с.13/. З копії спадкової справи № 262/2017 заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , спадкова справа заведена за заявою [PERSON] /73-76/ \~ \~ \~ \~Як вбачається з копії договору дарування жилого будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого у Краснокутській державній нотаріальній конторі Харківської області за №452 та зареєстрований в Богодухівському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 20 за № 2169, прізвище, ім`я та по батькові обдарованої зазначено як « [PERSON] »/а.с.7-8/. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд доходить висновку, що дійсно є розбіжності в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі, а саме: у договорі дарування та в свідоцтві про смерть, так: - у копії договорі дарування жилого будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого у Краснокутській державній нотаріальній конторі Харківської області за №452 та зареєстрований в Богодухівському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 20 за № 2169, прізвище, ім`я та по батькові обдарованої зазначено як « [PERSON] » /а.с.7-8/; - у копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого Краснокутським районним бюро ЗАГС Харківської області (заповненого російською,) після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » /а.с.9/; - у копії свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] виданого Краснокутським районним відділом ЗАГС Харківської області (заповненого російською), прізвище матері зазначено як « [PERSON] » /а.с.10/; - у копії свідоцтва про право власності на житло виданого 10 серпня 1993 року начальником Краснокутського БТІ (заповненого українською), заначено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] /а.с.11/; - у копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] (заповненої російською), прізвище, ім`я по батькові зареєстрованої значиться як « [PERSON] » /а.с.14-15/. - у копії посвідчення № [NUMBER] виданого Краснокутською селищною радою Краснокутського району Харківської області як депутату селищної ради у виборчому окрузі № 3 ХХІV скликання прізвище, ім`я та по батькові матері заявника вказано як « [PERSON] » /а.с.48/; - у копії довідки № 110 від 03.12.2002 року виданої Краснокутським бюро технічної інвентаризації прізвище, ім`я та по батькові особи, якій видана довідка значить як « [PERSON] » /а.с.49/. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що із заявником перебувають у товариських відносинах, мати заявника була хрещеною матір`ю його рідної сестри. Зазначив, що у власності родини [PERSON] був житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в ньому колись проживав дідусь заявника батько матері заявника. Свідку зазначив, що померла [PERSON] є матір`ю заявника. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснив, що із заявником та його родиною є сусідами. Свідку відомо, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належав матері заявника [PERSON] на підставі договору дарування. Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявник просить встановити факт належності правовстановлюючого документу [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки зазначена обставина перешкоджає заявнику отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку чим, останній вимушений був звернутися до суду. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно із ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документу, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному конкретному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме те, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідченого та зареєстрованого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області від 18.03.1992 року за № 452, та зареєстрованого Богодухівським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 20 за реєстровим № 2169, належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Як вбачається з викладеного вище, згідно з законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаного документу сприятиме [PERSON] в оформленні права на спадкування, яке він не може отримати у зв`язку з наявними в договорі дарування помилками, які виникли при його складенні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved