Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

13\~квітня 2023\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] \~із вимогами\~про збільшення\~розміру аліментів\~на утримання\~дитини шляхом\~зміни способу\~їх стягнення. (а. с. 1-2). В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог вказала,\~що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 3000 гривень, щомісяця, починаючи стягнення з 18 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. За час винесенням судом рішення про стягнення аліментів в Україні сталося багато суттєвих змін: це й занепад економіки нашої країни, і щомісячне суттєве зростання цін на продукти харчування побутові речі, одяг, взуття, тощо, значне зростання інфляції. На даний час їхня донька потребує значно більшого догляду та збільшилися витрати на навчання та розвиток дитини. Наразі навчання дитини здебільшого проводиться онлайн, що потребує придбання відповідних гаджетів для такого навчання, що в свою чергу потребує чималих коштів. При цьому, стверджує, що її майновий стан на теперішній час погіршився за вищевказаних причин, що є загальновідомим фактом та не потребує доказів. Разом з цим, вказує, що на час винесення рішення про стягнення аліментів відповідач місця роботи не мав, натомість зараз він перебуває в лавах збройних сил, і отримує великий дохід. Тому просила суд збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року на її користь, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з 3000 гривень щомісячно на 1/4 частину від всіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою суду від 19 квітня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та, призначено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 16 травня 2023 року (а. с. 13), копія якої направлена учасникам справи 19 квітня 2023 року за вихідним № 10686/23-вих/2/204/2004/23 (а. с. 14). 12 липня 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 32-34), в якому він позовні вимоги не визнає, у задоволенні позовних вимог прохає суд відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що дійсно з 24 лютого 2022 року, з дати введення в Україні правового режиму воєнного стану, стан економіки погіршився, а ціни зросли. Також, відповідає дійсності той факт, що відповідач є мобілізованим до Збройних Сил України і наразі проходить службу безпосередньо на лінії бойового зіткнення з окупаційними військами рф. Проте, позивачкою не надано жодних доказів того, що особисто її майновий стан погіршився і яких саме додаткових витрат потребує он-лайн навчання або заняття дитини. Вказує на те, що зміна способу стягнення аліментів є неавтоматичною процедурою, а має доводитися відповідними обставинами, чого позивачкою зроблено не було. Разом з тим, зазначає про те, що розмір стягнутих з нього аліментів, що становить 3000 гривень, є більшим від мінімально встановленого державного розміру 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, при цьому він не уникає свого обов`язку з утримання доньки понад встановлені судом 3000 гривень. Стверджує, що він неодноразово купував для їх спільної доньки предмети побуту, зокрема, телефон, одяг, інші речі, а також, щомісячно пересилає позивачці грошові кошти для утримання дитини в сумі, що перевищує призначену до стягнення рішенням суду суму аліментів у 3000 гривень. Вказує, що він бажає утримувати свою дитину належним чином, однак не бажає за власний рахунок утримувати колишню дружину та її теперішнього чоловіка, тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю будь-якими доказами. У судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 38), у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Москаленко Є.А. в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 30), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видано повторно 17 лютого 2022 року (а. с. 3). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі 3000 гривень, починаючи стягнення з 18 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат (а. с. 5-6). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами ст. 5 СК України встановлено що, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Нормою ст.\~15\~СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2021 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, відповідно до вимог ст. 192 СК розмір аліментів, зазначено, що визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Як встановлено судом, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній заяві позивачка просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини з 3000 гривень до частини зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що її майновий стан змінився, а відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у іншому розмірі. Крім того, позивачкою заявлено вимогу яка фактично зводиться не до зміни розміру, а до зміни способу стягнення аліментів, також фактично не обґрунтовуючи таку зміну певними обставинами та доказами. Більш того, позивачка в обґрунтування заяви зазначає те, що на даний час їхня донька потребує значно більшого догляду та, що збільшилися витрати на її навчання та розвиток, однак жодних доказів на підтвердження вказаного суду не надає. Разом з цим, в обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що наразі навчання дитини здебільшого проводиться онлайн, що потребує придбання відповідних гаджетів для такого навчання, що в свою чергу потребує чималих коштів, однак вказане не може слугувати підставою для збільшення розміру аліментів, бо із зазначеними вимогами, у порядку визначеному ст. 185 СК України, позивачка має право звернутись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, що в свою чергу не є предметом розгляду даної справи. Доводи в частині того, що після винесенням Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська рішення про стягнення аліментів в Україні сталося багато суттєвих змін серед яких занепад економіки нашої країни, не може слугувати підставою для задоволення позову. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що її майновий стан змінився, а відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у іншому розмірі, суд дійшов переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed