Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] . 1000000000 (один мільярд) гривень 00 коп. у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконним діями та бездіяльністю співробітників Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) України; визнати недостовірною інформацію викладену на сайте Єдиний регістр боржників та видалити з сайту інформацію Боржник [PERSON] Стягувач ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" (38750239) Номер виконавчого провадження 62925158. Дата відкриття виконавчого провадження 2020-09-02 Стан виконавчого провадження Відкрито. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що [PERSON] надійшло з банку повідомлення що його кошти заарештовані і в нього з`явився обов`язок перед ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія". Пізніше він дізнався, що існує сайт Єдиний реєстр боржників, перевіривши сайт [PERSON] знайшов своє прізвище і на сайті він значиться як Боржник [PERSON] , Стягувач ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія (38750239), Номер виконавчого провадження 62925158, Дата відкриття виконавчого провадження 2020.09.02, Стан виконавчого провадження Відкрито. У Ленінському районному суді м. Дніпро розглядалася цивільна справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] . За підсумками розгляду цієї справи суддею Ленінського районного суду м.Дніпропетровська Остапенко Н.Г. було 11.09.2018р. винесено рішення яким було повністю задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CM-SME309/262/2008 від 21.07.2008р. в розмірі 442 513,69 грн. Так, [PERSON] вказав, що укладав кредитний договір №CM-SME 309/262/2008 з ЗАТ «ОТП Банк» доларах США, а звернулося до суду для стягнення заборгованості інше підприємство - ТОВ «ОТП Факторинг». Як йому стало відомо AT «ОТП Банк» 18.03.2011р. передав права вимоги за кредитним договором №CM-SME309/262/2008 новому кредитору ТОВ «ОТП Факторинг». Передання відбулося на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від «18» березня 2011 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором №CM-SME309/262/2008 від 21.07.2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») та [PERSON] . Потім новий кредитор ТОВ «ОТП Факторинг» на підставі договору факторингу від 31.01.2018р. передав права вимоги за кредитним договором №CM-SME309/262/2008 ще одній особі - ТОВ «Довіра та гарантія». 31 січня 2018 року ТОВ ОТП Факторинг Україна та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» уклали договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступає права вимоги ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», в тому числі й за кредитним. [PERSON] вказує, що для надання даних послуг за договором №CM-SME 309/262/2008 потрібна валютна ліцензія. В свою чергу, ані ТОВ «ОТП Факторинг», ані ТОВ «Довіра та гарантія» не отримували ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. За договорами факторингу від ПАТ «ОТП Банк» відступилися права вимоги за кредитами в іноземній валюті до ТОВ «ОТП Факторинг», а згодом до ТОВ «Довіра та гарантія». Враховуючи вищенаведене, вважає, що виконуючи валютні операції з передання права вимоги за кредитом в іноземній валюті без ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, ТОВ «ОТП Факторинг» та ТОВ «Довіра та гарантія» порушили вимоги ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому є підстави для визнання укладених ними угод в частині передання зобов`язань [PERSON] недійсними у відповідності до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України. Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало набути право вимоги за валютним кредитним договором. Позивач вважає, що дійсним та єдиним кредитором у цій справі є первісний кредитор ПАТ «ОТП Банк». Відповідно недійсність договору про відступлення права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», настала одразу після його підписання, AT «ОТП Банк» 18.03.2011р. передав права вимоги за кредитним договором №CM-SME309/262/2008 новому кредитору ТОВ «ОТП Факторинг». І одразу після підписання 18.03.2011р. настала недійсність договору. Це означає, що заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у [PERSON] ніколи не було. [PERSON] вказує, що за Кредитним договором №CM-SME309/262/2008 єдиний Кредитор ПАТ «ОТП Банк». Позивач вважає, що його права порушені, а винесене рішення вважає - не судове рішення. Відтак, не було підстав у судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська Остапенко Н.Г. виносити рішення №2/205/482/18 від 11.09.2018р., яким було повністю задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CM-SME309/262/2008 від 21.07.2008р. в розмірі 442\~513,69 грн. [PERSON] розцінює дії судді Остапенком Н.Г. як шахрайство, а винесене рішення - не судове рішення, яке підлягає скасуванню. Він вже звернувся до правоохоронних органів за фактом шахрайства та вимагання грошових коштів в розмірі 442 513,69 грн. по винесеному рішення суддею Остапенком Н.Г. Не погодившись з позовними вимогами, представником Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Виконавче провадження №69419546 з примусового виконання виконавчого листа №422/3552/12 виданого 03.02.2020 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення зі [PERSON] на користь Товариства з обмежено відповідальністю «ОТІЇ Факторинг Україна» суми боргу в розмірі 442 513,69 грн. з 26.07.2022 року перебуває на примусовому виконанні у відділі. Дії державного виконавця, направлені на виконання вимог виконавчого документу, проведені у повній відповідності з вимогами чинного законодавства, зокрема Закону України «Про виконавче провадження». Наданий оригінал виконавчого листа №422/3552/12 виданого 03.02.2020 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення зі [PERSON] суми боргу в розмірі 442 513,69 грн. в повному обсязі відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Більш того, інформація щодо оскарження чи скасування рішення суду про стягнення суми боргу зі [PERSON] до відділу не надавалась, таким чином станом' на теперішній час виконавчий лист №422/3552/12 виданий ІЗ.02.2020 Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення зі [PERSON] суми боргу в розмірі 442 513,69 грн с чинним та таким, що підлягає примусовому виконанню. Від боржника [PERSON] будь-яких скарг на дії державного виконавця не надходило. Жодним нормативно-правовим актом не передбачений обов`язок державного виконавця проводити перевірку факту видачі Судами виконавчих документів, які надходять на примусове виконання, перевіряти їх чинність, законність та факт їх подальшого оскарження. Більш того, органи державної виконавчої служби в силу чинного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження» не наділені повноваженнями перевірки факту видачі відповідними органами виконавчих документів, перевіряти їх чинність, надавати оцінку їх законності та перевіряти факт їх подальшого оскарження. Отже, отримавши заяви про відкриття виконавчого провадження разом з оригіналом виконавчого листа №422/3552/12 виданого 03.02.2020 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення зі [PERSON] суми боргу в розмірі 442 513,69 грн та констатувавши повну його відповідність вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження та здійснювати заходи примусового виконання. Відповідна позиція Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) підтверджується постановою Верховного Суду по справі №826/15117/17 від 27.03.2019. В той же час, Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) наголошує, що за змістом п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Зазначені обставини підлягають доказуванню на загальних підставах, що відповідно до статей 12,81 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язком Позивача. наголошує, що Позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) йому завдано душевних чи інших страждань, в чому вони знайшли своє відображення, як вплинули на нього. В судове засідання [PERSON] не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Представник Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, раніше головую суду Нощенко І.С. було надано заяву відповідно до якої просить суд розглянути справу без участі представника Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Остапенко Н..Г. в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше надала заяву, відповідно до якої просила розгляд справи здійснити без її участі, у задоволенні позову просить відмовити, у зв`язку з його безпідставністю. Представники Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариства з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та гарантія», Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] посилається на те, що він не згоден із рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року по справі № 422/3552/12, яке прийнято суддею Остапенко Н.Г. Так, в цій справі №422/3552/12, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ яка є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто зі [PERSON] , [INFO] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №-SМЕ 309/262/2008 від 21 липня 2008 року в розмірі 442 513,69 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 369900,56 грн., суми несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 72613,12грн. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. [PERSON] у позовній заяві визначено відповідачів, зокрема відповідачами є Ленінський районний суд м. Дніпропетровська та [PERSON] (якою було прийнято рішення у цивільній справі №422/3252/12), проте Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11; від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18; від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18; від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 02 лютого 2022 року у справі № 199/4585/18 (провадження № 61-5734св21) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 лютого 2022 року по справі №752/1232/18 (провадження №61-5371св21). Оскільки незалучення до справи необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом, є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, згідно з частиною першою статті 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Розгляд судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, Закони України не передбачають. Оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу. Тобто, якщо позивач вважав, що суд (суддя) допустив порушення норм права під час розгляду його справ, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі. Позивач на час розгляду його справ судами був наділений правом подавати відповідні заяви та клопотання у порядку, встановленому процесуальним законом. Процесуальні порушення, що їх допустили суди, могли бути оскаржені позивачем також в апеляційному та касаційному порядку. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у цивільній справі № 422/3552/12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ яка є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до [PERSON] про стягнення заборгованості, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року залишено без змін. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Крім того, суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а такса про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретне справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 у справі № 636/5534/15). У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed