Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

у квітні 2023 року АТ «Юнекс Банк» (надалі позивач, Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, у порядку підсудності, визначеної Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. В обґрунтування вимог позивач зазначив те, що 20 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 23.6.1221.1, на умовах, що зазначені в ньому відповідно до публічної пропозиції «Правила (договірні умови) надання споживчих кредитів АТ «Юнекс Банк», що оприлюднені на офіційному сайті Банку. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит на суму 99\~990,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Отже, Банк виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, надав відповідачу обумовлену кредитним договором суму кредитних коштів. У порушення умов вказаного договору відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2022 року утворилась заборгованість за наданим кредитом у розмірі 109\~281,96 грн, яка складається з наступного: 99\~982,58 грн заборгованість за кредитом; 9\~299,38 грн заборгованість за процентами. Ухвалою судді від 25 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином в порядку, встановленому ч. 10 ст. 130 ЦПК України та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з огляду на зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 20 грудня 2021 року між АТ «Юнекс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 23.6.1221.1, на умовах, що зазначені в ньому та відповідно до публічної пропозиції «Правила (договірні умови) надання споживчих кредитів АТ «Юнекс Банк», що оприлюднені на офіційній Інтернет сторінці Банку за адресою: www.unexbank.com.ua. Відповідно розділу 1 кредитного договору, відповідач отримав кредит на наступних умовах: загальний розмір кредиту 99\~990,00 грн, цільове використання на споживчі потреби, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок, що відкритий позичальнику в банку, строком з 20 грудня 2021 року по 20 березня 2025 року, зі сплатою відсотків 14,99% річних до повного погашення з цим договором /а.с.8-14/. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти по кредитному договору від 20 грудня 2021 року № 23.6.1221.1 на суму 99\~990,00 грн, про що надано суду платіжну інструкцію від 20 грудня 2021 року № 62819 про перерахування АТ «Юнекс Банк» на рахунок відповідача грошових коштів у вказаному розмірі /а.с.9/. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 01 червня 2022 року /а.с.4/, виписки по особовому рахунку за період з 20 грудня 2021 року по 01 червня 2022 року /а.с.5, 6 7, 8/ убачається, що відповідач зобов`язання за кредитним договором від 20 грудня 2021 року № 23.6.1221.1 належним чином не виконав та з має заборгованість у розмірі 109\~281,96 грн, яка складається з: 99\~982,58 грн сума заборгованості за тілом кредиту; 9\~299,38 грн сума заборгованості за несплаченими процентами та комісіями, з яких сума за комісією становить 7599,24 грн, сума за процентами 1700,14 грн. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як установлено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів та невиконання ним належним чином зобов`язань за кредитним договором. Доказів сплати відповідачем суми заборгованості за кредитним договором суду не надано, внаслідок чого суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у виді основної суми боргу та процентів. Однак, не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії, оскільки у Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Оскільки пунктами 1.10 та 1.11 Розділу І укладеного між сторонами кредитного договору визначено сплату відповідачем комісії за надання кредиту та за обслуговування кредиту, позивач нараховував відповідачу до сплати та в позові просить стягнути з відповідача комісію за надані послуги - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за договором суд не вбачає. Тобто суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов договору та майнових прав позивача на повернення кредиту та процентів за ним. Аналізуючи вищевикладене, ураховуючи установлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, які свідчать про наявність у відповідача боргу перед позивачем на час розгляду справи та перевіривши правильність розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентами, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача, на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість за тілом кредиту в сумі 99\~982,58 грн та заборгованість за відсотками в сумі 1\~700,14 грн, а всього 101\~682,72 грн. У задоволенні іншої частини вимог належить відмовити. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial