Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "МЕТІДА" про визнання недійсним договору безвідсоткової позики №25 від 04.12.2018р., який було укладено між [PERSON] та ТОВ "МЕТІДА". В обґрунтування звернення до суду у позовній заяві вказано, що починаючи з 2001 року позивач та [PERSON] перебувають у шлюбі. Так, позивачу стало відомо, що її чоловік та ТОВ "МЕТІДА" уклали договір безвідсоткової позики № 25 від 04.12.2018р., відповідно до умов якого товариство надало [PERSON] фінансову позику у розмірі десяти мільйонів гривень, а він в свою чергу зобов`язався її повернути до 13.12.2018р. В подальшому, на підставі укладених додаткових угод до договору, строк повернення позики змінювався та встановлювався до 03.06.2020р. включно, окрім того, позивачу стало відомо, що 15.06.2020р. її чоловік, підписав заяву про визнання грошових вимог перед позикодавцем у розмірі 10 000 000 грн. Позивач наголошує увагу на тому, що вказаний договір був укладений без отримання її попередньої згоди, що вбачає в силу норм законодавства України неможливим, оскільки оспорюваний договір позики виходить за межі дрібного правочину, тому на його укладення необхідна згода другого з подружжя. Отже, позивач важає, що її права та свободи були порушені внаслідок укладення без її згоди договору безвідсоткової позики № 25. Також, позивач вказує на наявну у її чоловіка заборгованість за договором позики, а тому вважає, що у неї виникає солідарна відповідальність усім своїм майном та зобов`язаннями чоловіка, а тому вбачає ризик втрати належного їй майна. Ухвалою суду 10.04.2023р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 26.04.2023р. до суду від ТОВ "МЕТІДА" надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача підтвердила факт укладення договору безвідсоткової позики № 25 від 04.12.2018р., додаткових угод до нього, а також підписання [PERSON] заяви про визнання боргу у розмірі 10 000 000 грн. В свою чергу, представник товариства звернула увагу на висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 30.03.2021 № 462/2662/20, відповідно до якого, для укладення договору позики, в якому позичальник виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. При цьому, у позові зазначено про вказаний правовий висновок Верховного Суду, однак позивач з ним не погоджується та вбачає такий висновок сумнівним, на що представник товариства зауважила на положення ч.ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус судів» відповідно до яких, висновки застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Представник ТОВ "МЕТІДА" вказує, що згода позивача на укладення спірного договору не була необхідною, а також наголосила увагу, що у листопаді 2021 року товариство звернулося до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики №25 від 04.12.2018р. Наразі, за вказаним позовом триває провадження у справі №752/28828/21, а тому на думку представника товариства, звернення дружини [PERSON] з позовом про визнання договору недійсним спрямовано на затягування розгляду справи про стягнення заборгованосі, що є зловживанням процесуальними правами. Ухвалою суду від 07.06.2023 року залучено до участі у справі [PERSON] в якості співвідповідача у справі. 21.06.2023р. від співвідповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній підтвердив, що дійсно під час укладення спірного договору не отримував від позивача усної чи письмової згоди, тобто свої дії з приводу укладення оскаржуваного договору з дружиною не узгоджував, а тому не заперечує проти позовних вимог, оскільки не вбачає при двосторонній реституції жодних наслідків для сторін оскаржуваного договору у випадку визнання його недійсним. Ухвалою суду від 07.08.2023р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті на 13.09.2023р. Представник позивача у судовому засіданні позов просив задовольнити та вказав, що позивачу не було відомо про оспорюваний договір, а тому фактично у позивача виникло зобов`язання без її згоди. В свою чергу, товариство мало передбачити наслідки укладення правочину за відсутності згоди дружини позичальника. Представник відповідача1 у судовому засіданні вказала на безпідставість позовних вимог, а також наголосила увагу на тому, що разом з відзивом на позовну заяву відповідач2 не надав жодних доказів тієї обставини, що кошти він використав в інтересах сім`ї. Від представника відповідача2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.10.2001р. № [NUMBER] . В матеріалах справи наявний договір безвідсоткової позики № 25 від 04.12.2018р., укладений між [PERSON] та ТОВ «МЕТІДА». За умовами п.1.1. договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений договором строк. Розмір позики становить 10 000 000 (десять мільйонів) грн. (п. 2.1 договору). Строк позики розпочинається з моменту набрання чинності договором та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, а саме: в строк до 13 грудня 2018 року включно, повернення позики відбувається всією сумою одночасно в строк, зазначений в п. 5.1 договору (4.1 договору). Відповідно до пункту 5.1 договору, позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця до 13.12.2018р. Отже, договір безвідсоткової позики укладено між відповідачами 04.12.2018р. зі строком повернення позики у розмірі 10 000 000 грн. - 13 грудня 2018 року. 13.12.2018р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №1, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 21.12.2018р. включно. 21.12.2018р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №2, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 18.07.2019р. включно. 18.07.2019р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №3, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 16.08.2019р. включно. 16.08.2019р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №4, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 28.08.2019р. включно. 28.08.2019р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №5, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 20.03.2020р. включно. 20.03.2020р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №6, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 15.07.2020р. включно. 20.06.2020р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода №7, за умовами якої позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 03.06.2020р. включно. Пунктом 3.1. сторони визначили, що підписанням цього договору позичальник підтверджує отримання у позикодавця суми позики. Водночас, матеріали справи не містять доказів перерахування чи отримання суми позики у розмірі 10 000 000 (десять мільйонів) грн. відповідачем2, зазначені обставини стверджувались учасниками справи. Наразі, в провадженні Голосіївського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа №752/28828/21 за позовом ТОВ «МЕТІДА» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики №25 від 04.12.2018р., рішення по суті справи станом на 13.09.2023р. не прийнято. У відповідності до ст. ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного прав, а у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним вказує, що він був укладений за відсутності її згоди як дружини позичальника, а тому на її переконання порушуються її права та законні інтереси, оскільки вона вбачає ймовірний солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за позикою, відтак, враховуючи ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 60, 65 СК України звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору безвідсоткової фінансової позики № 25 від 04.12.2018р., який було укладено між [PERSON] та ТОВ "МЕТІДА". Перевіряючи твердження позивача про наявність підстав для визнання правочину недійсним, суд виходить з наступного. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України) Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України, ч.3 ст.215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Позивач, обґрунтовуючи звернення до суду покликається на те, що оскільки оспорюваний договір позики виходить за межі дрібного правочину, тому на його укладення необхідна згода другого з подружжя, яку позивач не надавала. Слід зазначити, що відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України). Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1, 2 ст.73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин. До вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 14 квітня 2022 року у справі №646/3916/19. При цьому, у постанові Верховного Суду від 31.01.2023р. справа №369/1229/20 зроблено правовий висновок про те, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). В свою чергу, в результаті розгляду даної справи судом не було встановлено порушення прав та інтересів позивача внаслідок укладення оспорюваного договору позики, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладений договір створив обов`язки для позивача, а також доказів укладення договору та використання коштів в інтересах сім`ї матеріали справи не містять. Відсутність доказів використання зазначених коштів в інтересах сім`ї виключає зобов`язання позивача повертати отримані її чоловіком кошти, тобто покладення на неї солідарного обов`язку з повернення отриманих її чоловіком коштів виключається. Відтак, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, які відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що посилання позивача на відсутність її згоди на укладення її чоловіком договору безвідсоткової позики №25 від 04.12.2018р., як підстави для визнання правочину недійсним, є безпідставними. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed