Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо позбавлення її премії за період з 11.03.2016 по 20.03.2017, стягнути з відповідача на свою користь не виплачені премії за період з 11.03.2016 по 20.03.2017 в розмірі 78945,62 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі наказу № 13-к від 01 вересня 1999 року [PERSON] прийнята на посаду головного бухгалтера публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України». З 02 червня 2014 року по 24 квітня 2015 року працювала на посаді директора з економіки. Відповідно до Положення про оплату праці працівників ВАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням правління від 25 травня 2007 року №2/12, нарахування премій працівникам здійснюється за результатами роботи в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі та економії коштів на оплату праці на підставі наказів Голови правління. 18 липня 2014 року позивачем та іншими працівниками ПАТ «Національний депозитарій України» було створено дві профспілкові організації - первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної організації «Захист справедливості» працівників Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» та первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», керівником яких була обрана вона. Позивач зазначила, що з цього періоду часу відповідач перестав їй виплачувати премії, в той час, коли іншим працівникам вони виплачувалися в повному обсязі. Про причин позбавлення її щомісячних, квартальних та річних премій не було повідомлено. Вважає це наслідком створення та діяльності первинної профспілкової організації, які вона очолила, а також її принципової позиції, яку вона зайняла в питаннях узгодження з профспілкою, пов`язаних з оплатою праці працівників товариства. Доказом цього вважає притягнення її до дисциплінарної відповідальності наказом №131-к від 8 грудня 2014 року відповідач, який був скасований рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.07.2015. Наказом №50-К від 24 квітня 2015 року вона була звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП, однак і звільнення її з роботи судом було визнано незаконним, а вона поновлена на роботі. Позивач зазначає, що НДУ продовжив практику незаконного позбавлення її частини заробітної плати, та не виплачув її премію. З метою обгрунтування не нарахування позивачу премій відповідач посилався на Положення про оплату праці працівників ПАТ «НДУ», затверджене рішенням Правління ПАТ «НДУ» від 19.08.2016 №3/17 та Положення про преміювання ПАТ «НДУ», затверджене рішенням Правління ПАТ «НДУ» від 19.08.2016 №4/17, однак позивач посилається на ту обставину, що відповідач не ознайомлював, не повідомляв про прийняття змін до існуючих внутрішніх документів щодо оплати праці та про існування нових документів. Так, в п.3.3 Положення зазначено про те, що нарахування премій є обов`язком роботодавця, а в п. 2.3 нового Положення про преміювання зазначено, що преміювання працівників є правом, а не обов`язком керівництва. Тобто саме розуміння відповідачем свого обов`язку щодо нарахування щомісячних премій стало причиною для намагання відповідача, на думку [PERSON] , надати законного вигляду своїм свідомим незаконним діям щодо позбавлення позивача частини заробітної плати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.01.2018 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 28.02.2019 на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у позовних вимогах [PERSON] повністю, оскільки вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що у період з 19.08.2016 до 20.03.2017 за результатами оцінки діяльності позивача як працівника НДУ не приймалося рішення щодо доцільності сплатити позивачу премії, тому у НДУ не було правових підстав для виплати позивачу премії. Відповідно до норм Положення про преміювання оцінка роботи позивача та доцільність сплати їй премії віднесено до до виключної компетенції НДУ, а тому таке питання не може бути вирішено нею самостійно в односторонньому порядку. 05.03.2019 позивач подала відповідь на відзив, в якій вказала, що в аналогічній справі, тобто, за таких саме обставин, тих самих діючих внутрішніх документів ПАТ «НДУ»: Колективного договору та Положення, за її позовом до відповідача, Солом`янський районний суд м. Києва в рішенні від 29.02.2016 у справі №760/12484/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2016, яким визнано незаконним позбавлення позивача премій і стягнуто з відповідача на її користь не виплачені щомісячні премії за період з 01.07.2014 по 24.04.2015 в розмірі 91 092,12 грн., що становить 100% від нарахованої заробітної плати за цей період основної заробітної плати (по окладу). 07.03.2019 від представника третьої особи надійшли пояснення щодо відзиву на позов, в яких просили відхилити доводи відзиву відповідача та задовольнити позовну заяву, з огляду на те, що відповідач не погоджував зміни системи оплати праці та преміювання, не повідомив Первинну профспілкову організацію всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» та [PERSON] про затвердження нових внутрішніх документів щодо оплати праці та преміювання, а також скасування Положення про оплату праці, яке є невід`ємною частиною Колективного договору. 14.03.2019 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив на позов, в яких вказав, що Положення про оплату праці 2007 року не містить жодної норми, яка б встановлювала обов`язковий розмір премії пропорційний окладу за місяць. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів, що премія інших працівників складала 100% їхнього окладу за місяць. Саме лише припущення позивача не може слугувати належним доказом цього. Щодо висновків, зроблених судом по справі №760/12485/15-ц, відповідач вказує, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 21.03.2019 на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо заперечення на відповідь на відзив на позов, в яких позивач зазначає, що виплата премій за підсумками роботи за місяць рішенням Солом`янський районний суд м. Києва від 29.02.2016 у справі №760/12484/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2016, визнано правом, а не обов`язком роботодавця за умов фактично відпрацьованого часу працівником. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд встановив. Наказом № 13-к від 01 вересня 1999 року [PERSON] була прийнята за переведенням на посаду Головного бухгалтера в Національний депозитарій України, з 07 листопада 2006 року працювала на посаді виконуючого обов`язки заступника голови правління; з 14 вересня 2007 року - заступника голови правління; з 2 червня 2014 року по 24 квітня 2015 року перебувала на посаді директора з економіки Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України». 18 липня 2014 року створено Первинну профспілкову організацію Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України», і її обрано керівником цієї профспілки. Наказом №50-К від 24 квітня 2015 року позивач була звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП, однак звільнення її з роботи рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2015 у справі №760/10027/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016 було визнано незаконним, а [PERSON] поновлена на роботі. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.02.2016 у справі №760/12484/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2016, яким визнано незаконним позбавлення позивача премій і стягнуто з відповідача на її користь не виплачені щомісячні премії за період з 01.07.2014 по 24.04.2015 в розмірі 91 092,12 грн. Як вбачається з матеріалів справи, внутрішніми документами НДУ, що регулювали питання виплати премій у період з 11.03.2016 до 20.03.2017 були: Положення про оплату праці працівників ПАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням Правління № 2/12 від 25 травня 2007 року, Положення про оплату праці працівників ПАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням Правління № 3/17 від 19 серпня 2016 року. Відповідно до п.3.1, 3.2 Положення про оплату праці працівників ВАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням Правління № 2/12 від 25 травня 2007 року, працівникам НДУ виплачуються премії відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах коштів, передбачених на преміювання в кошторисі та економії коштів на оплату праці. Нарахування премій здійснюється за успішне виконання поточних завдань, виконання особливо важливих завдань, виконання державних програм, підсумками роботи за відповідний період, ініціативу в вирішенні статутних завдань НДУ, впровадження нових технологій. Згідно п.3.3 Положення нарахування премії за підсумками роботи за відповідний місяць здійснюється пропорційно фактично відпрацьованому часу. Порядок нарахування премій в ПАТ «Національний депозитарій України» врегульовано п.3.5 Положення, а саме: на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів з урахуванням зауважень Голови правління НДУ та заступників Голови правління готуються накази про виплату премій. Крім того, рішенням Правління ПАТ «Національний депозитарій України» № 3/17 від 19 серпня 2016 року також було визнано таким, що втратило чинність, рішення Правління Національного депозитарію № 2/12 від 25 травня 2007 року, яким було затверджено Положення про оплату праці 2007 року. Відповідно до п.2.3 Положення про оплату праці працівників ПАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням Правління № 3/17 від 19 серпня 2016 року, преміювання працівників за результатами роботи є правом, а не обов`язком керівництва і залежить від якості роботи працівників, фінансового стану підприємства та інших факторів, що можуть впливати на результат діяльності підприємства в цілому за відповідний період. Вказані Положення про преміювання не визнавалися судом недійсними, тому твердження позивача щодо недійсності Положення про преміювання не відповідає вимогам законодавства, оскільки це суперечить презумпції дійсності правочину. Тобто Положенням про оплату праці працівників ПАТ «Національний депозитарій України», затвердженого рішенням Правління № 3/17 від 19 серпня 2016 року, діючим на даний час, не визначено підстав, за яких керівництво зобов`язано виплачувати працівникам щомісячні премії. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За частиноютретьою статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників наоплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про оплату праці»,основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Частиною третьою статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що в структуру заробітної плати включаються «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати». До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно частини другої статті 13 Кодексу законів про працю України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин. Статтею 18 Кодексу законів про працю України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до частини 1 статті 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової ті національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові від 15.12.2021 Верховного Суду у справі № 1840/2970/18, преміювання та встановлення відповідних надбавок проводиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискредиційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати. З викладеного вбачається, що виплата премій відповідно до Положення про преміювання не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства та виключає правові підстави до стягнення з товариства на користь позивача премії за підсумками роботи протягом 2016-2017 років. За таких обставин, позивачем не доведено порушення відповідачем положень колективного договору в частині преміювання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed