Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

27 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком (а. с. 1-6). В обґрунтування позову зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , а співвласниками сусіднього житлового будинку [ADDRESS] є відповідачі. Вказує, що на задньому подвір`ї його житлового будинку відповідачі огородили територію для облаштування городу, на якій висадили дерева, кущі та газон у притул до стіни свого житлового будинку. Стверджує, що у зв`язку з встановленням огорожі та висадженням зелених насаджень він обмежений у використанні свого житлового будинку, оскільки не має фізичного доступу до зовнішньої несучої стіни житлового будинку (літ. В на технічному паспорті) та гаражу (літ. К? на технічному паспорті), задня несуча якого з боку [ADDRESS] майже зруйнована. При цьому зазначає, що облаштування та полив городу спричиняє плісняву внутрішніх шлаколитих стін його житлового будинку, який побудований у 1917 році. Разом з цим, зазначає, що з відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 16 серпня 2021 року № 8/13-1697 вбачається, що за результатами пошуку земельної ділянки за адресою « [ADDRESS] », « [ADDRESS] », « [ADDRESS] » у підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська (МЗІС) не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, а у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» відповідних рішень міської ради стосовно земельних ділянок по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] не виявлено. Натомість, з відповіді Головного управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18 серпня 2021 року № 29-4-0.221-6922/2-21 вбачається, що за період з 04 серпня 2008 року по 31 грудень 2012 року відомості про реєстрацію права власності або користування земельними ділянками по [ADDRESS] , [ADDRESS] , 7, [ADDRESS] , відсутні, натомість інформацію за період до 04 серпня 2008 року надати неможливо, у з`явзку частковим знищенням фонду під час пожежі будівлі інституту ДП «Дніпроцивіль проект» 04 серпня 2088 року. Таким чином, земельні ділянки за адресами: [ADDRESS] , не були сформовані та передані у приватну власність чи у користування відповідачів, а тому вважає, що останні без достатніх підстав самовільно зайняли територію загального користування. З цих підстав, 20 липня 2021 року він звернувся до Дніпровського міського голови зі скаргою, у якій просив вжити заходів, щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста Дніпра в районі буд. [ADDRESS] шляхом демонтування незаконно встановленої огорожі та приведення території до первісного стану. Вказує, що у відповідь на вказане звернення Дніпровська міська рада своїм листом від 08 вересня 2021 року Ш-1532/0-1/09-21 на Ш-1532 від 09 серпні 2021 року повідомила, що спеціалістами Комунального підприємства «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради здійснено виїзд, проведено обстеження території у районі буд. [ADDRESS] , надано припис щодо пред`явлення дозвільних документів, об`єктів буде внесено до переліку споруд, що підлягають демонтажу. Однак, у зв`язку з тим, що жодних дій з демонтажу самовільних огороджень та приведення території до первісного стану вжито не було, він 24 листопада 2021 року звернувся з повторною скаргою до міського голови [PERSON] шляхом демонтування незаконно встановленої огорожі та приведення території до первісного стану. Однак, листом Дніпровської міської ради від 30 грудня 2021 року № Ш-2419/0-1/09-21 йому було повідомлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., огорожа, що розміщена за адресою: [ADDRESS] , перебуває у приватній власності. Вважає, що встановлення огорож, парканів, а також висадження дерев та чагарників не повинно перешкоджати вільному доступу до будівель та споруд, догляду за ними та проведенню ремонту, а також порушувати правила благоустрою населених пунктів. Натомість, спірну огорожу вважає такою, що встановлена із порушенням ДБН «Планувіання та забудова територій». Враховуючи те, що внаслідок дій відповідачів він позбавлений можливості здійснювати обслуговування свого будинку, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом зобов`язання відповідачів надати безперешкодний цілодобовий доступ до житлового будинку, демонтажу парканів та перенесення зелених насаджень на відстані, не меншу ніж встановлені нормативно-правовими актами у галузі будівництва. Тому, прохає суду зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом надання йому безперешкодного цілодобового доступу до вказаного житлового будинку для обслуговування та ремонту зі сторони [ADDRESS] ; демонтажу паркану між будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] ; демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] ; перенесення зелених насаджень за адресою: [ADDRESS] на відстань від зовнішньої стіни житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не меншу, ніж встановлену нормативно-правовими актами у галузі будівництва. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 22 грудня 2022 року (а. с. 49), яка надіслана відповідачам 06 грудня 2022 року за вихідним № 21930/22-вих/2/204/2470/22 (а. с. 50). 09 січня 2023 року представником відповідачки [PERSON] адвокатом Патикою А.В., надано суду відзив на позовну заяву (а. с. 73-76), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву вказує на те, що позивач ніколи не звертався до відповідачки з проханням надати йому доступ до його будівель та споруд для їх ремонту та обслуговування. Разом з цим, відповідачка ніколи не перешкоджала позивачу в доступі до його будівель та споруд для їх ремонту та обслуговування. Стверджує, що жодних огорож між позивачем та відповідачкою не існує. При цьому, позивач має доступ зі сторони садиби відповідачки вільно заходити на його територію для ремонту та обслуговування своїх будівель та споруд, адже є вільний прохід, який лише прикритий дерев`яними дошками, щоб не бігали собаки тощо. Вважає, що зі сторони позивача є прояв недобросусідства, адже вся вода під час опадів з його будівлі стікає на її територію і лише завдяки тому, що там росте кущ ліщини, який по своїй суті є природним водозбірником, вдається уникнути підтопленню будівель споруд останнього. Стверджує, що відповідачка неодноразово вказувала на цю проблему позивачу, але він продовжує ігнорувати, що в подальшому стане причиною окремого судового спору. Разом з цим зазначає, що жодною нормою законодавства не заборонено встановлювати, відповідно до норм ДБН, огорожу між садибами в межах своєї земельної ділянки. Вказує, що будівлі та споруди позивача знаходяться фактично в межі між їх садибами, що є порушенням усіх можливих законодавчих норм та правил. Зазначає, що основним документом, який на сьогодні регулює питання забудови, в т.ч. нормує відстані, є ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до вимог п. 3.25 якого, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Відстані між будинками і спорудами приймаються у світлі між зовнішніми стінами або іншими конструкціями. За наявності конструкцій будинків і споруд, що виступають більше, як на 1 м, виготовлених із спалимих матеріалів, приймається відстань між цими конструкціями. Отже, якщо звіси даху тощо виступають більше, ніж на 1 м від стіни, то відстані потрібно рахувати від таких конструкцій, а не від стін будинку. Стверджує, що даних вимог законодавства позивач не дотримується. При цьому, в своєму позові сам же на дану норму законодавства посилається, а отже і сам визнає факт порушення ним чинного законодавства. Разом з цим, зазначає, що нормами ДБН Б.2.2-12:2019 передбачається, що відстань від межі суміжної земельної ділянки до стовбурів дерев, які висаджуються має бути не менше ніж 4-6 м в залежності від величини крони (але не менше 1/2 діаметру крони дерева), а до кущів 1,0 м. При цьому, зазначає, що позивач не довів, що кущ ліщини, який росте на території садиби відповідачки росте на відстані менше1 м від його садиби. Вказує на те, що саме через те, що будівлі та споруди позивача побудовані в спільній межі їх садиб, позивач не має можливості їх обслуговувати зі сторони своєї садиби. Стверджує, що позивач сам поставив себе в таке становище і своїм позовом намагається вирішити свої проблеми за рахунок майна відповідачки. Разом з цим, зазначає про те, що позивачем, по першому та другому пункту позовних вимог (забезпечити цілодобовий прохід та демонтаж огорожі) обрано невірний спосіб захисту, адже фактично він направлений на встановлення земельного сервітуту. При цьому, позовні вимоги про знесення огорожі та перенесення зелених насаджень, вважає такими, що позивачем не конкретизовані, оскільки останнім не вказано яку саме огорожу на її території необхідно знести та, які саме зеленні насадження на її території необхідно перенести. Таким чином, вважає, що оскільки, позовні вимоги позивача не відповідають належному способу захисту, то лише з даних підстав останньому має бути відмовлено в позові. 20 січня 2023 року, через підсистему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Пихтіним К.В., на адресу суду надано відповідь на відзив (а. с. 97-99), в якій він з доводами, викладеними у відзиві [PERSON] , не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування відповіді на відзив зазначає про те, що твердження відповідачки про те, що будівлі та споруди позивача знаходяться фактично в межі між їх садибами, не відповідає дійсності. Вказує, що оскільки земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не сформована як об`єкт цивільного права на підставі відповідної документації із землеустрою, не зареєстрована в Державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номеру та не передана у власність чи користування [PERSON] , то доводи про те, що будівлі позивача знаходяться на межі з земельною ділянкою відповідачки є безпідставними та такими, що не грунтуються на фактичних обставинах справи та наявних доказах. Вважає, що так само, відсутність сформованої земельної ділянки у власності чи користуванні [PERSON] виключає можливість пред`явлення вимог до відповідача про встановлення земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] . В той же час, зазначає про те, що через те, що відповідачами було самовільно встановлено огорожу на землях загального користування, позивач обмежений у доступі до свого житлового будинку, тому належним способом захисту його порушених прав є усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном. Разом з цим, зазначає, про те, що об`єкти нерухомого майна за адресою: м. Дніпро, які фактично перебувають у володінні та користуванні позивача, а саме: житловий будинок (літ. В1 на технічному паспорті) побудовано у 1917 році та гараж (літ. К1 на технічному паспорті) побудовано 1986 року та реконструйовано у 1989 року. Натомість, зазначає, що ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», на які посилається відповідачка у своєму відзиві вказуючи на їх порушення позивачем, втратили чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №100 від 23 квітня 2018 року з набранням чинності ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», які в свою чергу втратили чинність 01 жовтня 2019 року із прийняттям ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Тому вважає, що позивачем не могло бути порушено вимоги вказаних Державних будівельних норм, адже вони були прийняті після спорудження будівель за адресою: [ADDRESS] . А відтак прохає позовні вимого задовольнити у повному обсязі. 13 лютого 2023 року, представником відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , на адресу суду надано відзив на позовну заяву (а. с. 105-107), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що територія садиби за адресою: [ADDRESS] , з моменту отримання відповідачами у власність 34 % її частки, у грудні 2010 року, має і мала до 2010 року чітко визначені межі та огородження по периметру земельної ділянки по [ADDRESS] , а також хвіртку та ворота. Стверджує, що відповідачі з 2011 року виконують всі необхідні умови для підтримання своїх будівель та земельної ділянки по [ADDRESS] у задовільному стані, проводять ремонтні роботи, прибиранням та благоустрій. Крім того, вони щорічно сплачують земельний податок з фізичних осіб за користування 0,0495 га, що становить 39% від загальної площі земельної ділянки по [ADDRESS] . Вказує, що вираз Позивача «на задньому подвір`ї житлового будинку за адресою: [ADDRESS] » с юридично не правильним і завідомо маніпулятивними. Твердження Позивача, що він «обмежений у використанні свого житлового будинку, так як не має фізичного доступу до зовнішньої несучої стіни будинку» є неправдивим. Стверджує, що починаючи з 2011 року, позивач завжди, коли звертався до відповідачів щодо тримання такого доступ, його отримував, здійснював огляд та поточний і капітальний ремонт свого будинку. Так, станом на кінець 2010 року стіни будинку [ADDRESS] та огорожа, а також і покрівля знаходилися в аварійному стані. У 2012-2013 роках, на прохання матері позивача, яка була на той час власницею частини домоволодіння та за безпосередньої участі позивача було здійснено будівельні роботи по заміні покрівлі та ремонт стін двоповерхового будинку по [ADDRESS] . За попередньою домовленістю з відповідачами частина робіт здійснювалися з території земельної ділянки по [ADDRESS] . Крім того, одним з пунктів усної домовленості, яка відбувалися за участі квартальної [PERSON] , було укріплення аварійної огорожі, що належить позивачу, яку він обіцяв виконати самостійно, але так і не зробив, вочевидь, маючи зацікавленість у подальшому її руйнуванні, бо вже станом на кінець 2010 року він звів там добудову до свого будинку. Стверджує, що по закінченні будівельних робіт позивач залишив по собі будівельне та інше сміття та власноруч знищив частину насаджень садиби 9/1, тому у 2013 році відповідачі були змушені власним коштом розробити металоконструкцію та укріпити аварійну огорожу позивача. Крім того, позивач не забезпечив ефективного водовідведення від свого будинку та гаража. Так, опади відводяться з даху будинку Позивача на аварійний дах його гаража, а звідти всі ці опади зливаються на земельну ділянку по [ADDRESS] , безпосередньо до фундаменту будинку та гаража позивача, що ймовірно і спричиняє руйнацію гаража позивача та появу плісняви на стінах будинку. При цьому зазначає про те, що відповідачі користуються водою з централізованого водопостачання, вчасно сплачують за спожиту воду згідно з показаннями лічильника та не здійснюють полив кущів та дерев. Разом з цим зазначає, що ДБН Б.2.2.12:2019 «Планування та забудова територій», на які посилається позивач, «поширюються на планування і забудову територій населених пунктів» з дати набрання чинності, а саме з 01 жовтня 2019 року. Натомість, за період з 01 жовтня 2019 року по 27 жовтня 2022 року, відповідачі не планували та не здійснювали ніяких робіт з забудови, о тому посилання позивача на них є безпідставним. Вказує, що позивач з 2013 року не звертався до відповідачів з пропозицією оглянути стіни будинку чи провести якісь роботи, не телефонував, не писав повідомлення, не залишав будь-яких письмових повідомлень в поштовій скриньці за адресою [ADDRESS] , не надсилав поштою листів, тощо. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Пихтіна К.В. про призначення експертизи в даній справі, відмовлено (а. с. 156 та на звороті). У судовому засіданні представни позивачки адвокат Піхтін К.В., позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Патика А.В. позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, обґрунтування надали аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 180-181), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, приймаючи до уваги покази свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-211, що видане 29 березня 2021 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а. с. 9) є власником 14-50 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 250270558 від 29 березня 2021 року (а. с. 10 та на звороті) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2323681712101 14/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 59,4 кв. м, житловою площею 36,3 кв. м; а(1)-1 житлового будинку (глиновальковий) житловою площею 27,9 кв. м., загальною площею 44,9 кв. м; Б житловий будинок (цегла) житловою площею 82,1 кв. м, загальною площею 124,2 кв. м; В- житловий будинок (шлакобетон) житловою площею 51,5 кв. м., загальною площею 91,5 кв. м.; З, И сарії; К гараж; О сарай (тимчасовий), П- навіс, № 1-17- споруди, І мостіння належить позивачу. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 312920269 від 20 жовтня 2022 року (а. с. 24-25) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 275959712101 15/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , що складається з: літ. А-1 - житлового будинку, житловою площею 44,6 кв. м;літ. Г-1 житлового будинку, житловою площею 63,6 кв. м., літ. М-1 житловий будинок, житловою площею 15,6 кв. м; літ. Б-1- льох, літ. В-1 літня кухня, літ. Д-1 сарай, літ. К.-1, Н-1 сараї, літ. Е-1 гараж, літ. Л-1 уборна, №1-3 споруди, належить [PERSON] . При цьому, 39/400 частини житлового будинку [ADDRESS] , який складається з: літ. А-1 загальна 68,6 кв. м., житлова 45 кв. м; літ. Г-1 загальною 109,7 кв. м, житловою - 63,7 кв. м., літ. М-1 загальна 61,4 кв. м, житлова 26,3 кв. м, належить [PERSON] , 39/400 частини [PERSON] , 39/200 частини [PERSON] та 22/100 частини [PERSON] . З відповіді Департаменту по роботі з активами ДМР № м8/13-1697 від 16 серпня 2021 року (а. с. 27-28) вбачається, що станом на 16 серпня 2021 року, за результатами пошуку земельної ділянки за адресою « [ADDRESS] », « [ADDRESS] », « [ADDRESS] » у підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська (МЗІС) не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, а у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» відповідних рішень міської ради стосовно земельних ділянок по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] не виявлено. З відповіді Головного управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18 серпня 2021 року № 29-4-0.221-6922/2-21 (а. с. 30) вбачається, що за період з 04 серпня 2008 року по 31 грудень 2012 року відомості про реєстрацію права власності або користування земельними ділянками по [ADDRESS] , [ADDRESS] , 7, [ADDRESS] , відсутні, натомість інформацію за період до 04 серпня 2008 року надати неможливо, у зв`язку частковим знищенням фонду під час пожежі будівлі інституту ДП «Дніпроцивіль проект» 04 серпня 2088 року. 20 липня 2021 року позивач звернувся зі скаргою до Дніпровського міського голови зі скаргою, у якій просив вжити заходів, щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста Дніпра в районі буд. [ADDRESS] шляхом демонтування незаконно встановленої огорожі та приведення території до первісного стану (а. с. 31 та на звороті). 08 вересня 2021 року Дніпровською міською радою за вихідним № Ш-1532/0-1/09-21 на вказану скаргу позивачу надано відповідь (а. с. 32), зі змісту якої вбачається, що спеціалістами Комунального підприємства «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради здійснено виїзд, проведено обстеження території у районі буд. [ADDRESS] , надано припис щодо пред`явлення дозвільних документів, об`єктів буде внесено до переліку споруд, що підлягають демонтажу. 24 листопада 2021 року позивач повторно звернувся зі скаргою до міського голови Філатова Б.А. (а. с. 33 та на звороті). 30 грудня 2021 року Дніпровською міською радою за вихідним № Ш-2419/0-1/09-21 на вказану скаргу позивачу надано відповідь (а. с. 34), зі змісту якої вбачається, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., огорожа, що розміщена за адресою: [ADDRESS] , перебуває у приватній власності. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він мешкає у будинку по [ADDRESS] , приблизно з 2015-2016 року, при цьому позивача знає ще з 2005-2006 років. Вказав, що позивач неодноразово звертався до нього щодо надання йому доступу до зовнішньої несучої стіни його житлового будинку, для здійснення її ремонту та ремонту гаража, завезення через його територію будівельних матеріалів. Стверджував, що жодних перешкод позивачу в доступі до них ніхто не чинить. Більш того, вказав, на те, що позивач має безперешкодний доступ до зовнішньої несучої стіни його житлового будинку через прохід між будівлями літ. К-2 та літ. Н-1 зі сторони [ADDRESS] , яким вільно користується без будь-якого дозволу на те відповідачів. Вказав, що дії відповідача мають ознаки недобросусідства, оскільки кожного разу після ремонтування будинку чи гаражу він лишає на їх території будівельне сміття, яке відмовляється прибирати. При цьому, зазначив, що ремонтує він їх систематично 2-3 рази на рік, бо в нього невірно зроблено водовідведення (дощова вода з будинку позивача стікає на кришу його гаражу, а звідти під стіни його ж гаражу та будинку), тому останні й руйнуються, а коли він на зазначене у 2019 році вказав позивачу, то між ними виник конфлікт. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 14\~Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до вимог ч. с. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Так, статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Указане положення кореспондується також із ч. 1 ст. 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Нормами ч. ч. 2 та 3 ст. 153 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю». Приписами ч.1 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст.\~76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивач звертаючись з даними позовом до суду, прохав суд зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом надання йому безперешкодного цілодобового доступу до вказаного житлового будинку для обслуговування та ремонту зі сторони [ADDRESS] ; демонтажу паркану між будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] ; демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] ; перенесення зелених насаджень за адресою: [ADDRESS] на відстань від зовнішньої стіни житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не меншу, ніж встановлену нормативно-правовими актами у галузі будівництва. Однак, жодних належних, достатній та допустимих доказів того, що відповідачі йому чинять перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом обмеження доступу до вказаного будинку для обслуговування та ремонту зі сторони [ADDRESS] , позивачем суду не надано. Більш того, вказане спростовано показами свідка у судовому засіданні. Крім того, суд зазначає про те, що позивачем не обґрунтовано, не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами його вимоги щодо демонтажу паркану, що розділяє будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] , оскільки не зрозуміло, який саме паркан та чому, а також між якими саме спорудами по [ADDRESS] необхідно демонтувати. Також суд зазначає про те, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами його вимоги щодо перенесення зелених насаджень по [ADDRESS] , оскільки не зрозуміло, які саме зелені насадження та чому необхідно перенести від зовнішньої стіни житлового будинку по [ADDRESS] , по [ADDRESS] . З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed