Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що она є власником житлового будинку житловою площею 186,2 кв.м., загальною площею 439 кв.м., з допоміжними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок позивач успадкувала після смерті свого батька, [PERSON] , який помер [INFO] . В свою чергу, [PERSON] набув право власності на будинок на підставі договору дарування від 20 березня 2000 року, укладеного з [PERSON] . На момент укладання договору дарування від 20.03.2000 року [PERSON] належала також і земельна ділянка, на якій знаходиться зазначений будинок, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ від 06.11.1996 року. Вказала, що на час укладення договору дарування 20 березня 2000 року від [PERSON] до [PERSON] , на підставі ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, чинного на момент підписання договору, разом з правом власності на будинок з допоміжними спорудами перейшло і право власності на земельну ділянку площею 0,18 га, на якій цей будинок розміщений. Після смерті [PERSON] [INFO] право власності на зазначену земельну ділянку перейшло до позивача як спадкоємця за заповітом. Проте, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.10.2022, право власності на земельну ділянку на сьогоднішній день зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі Державного акту від 06.11.1996 серії КВ. [INFO] [PERSON] помер. Враховуючи, що до позивача, як власника будинку, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок, а [PERSON] , який зазначений власником спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, помер, що унеможливлює оформлення позивачем права власності на належну їй землю в позасудовому порядку, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просила суд: визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,18 га, кадастровий номер 3222486201:01:033:0018, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 18 травня 2023 року у підготовчому судовому засіданні у якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 13 липня 2023 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача подав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує. 20 квітня 2023 року [PERSON] направив суду заяву про визнання позову, вказавши, що визнання позову не порушує його прав. Просив суд слухати справу у його відсутність. 07 червня 2023 року [PERSON] направив суду заяву про визнання позову, вказавши, що визнання позову не порушує його прав. Просив суд слухати справу у його відсутність. 04 липня 2023 року [PERSON] направила суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Вказала, що вона є громадянкою іншої країни, та донькою від першого законного шлюбу [PERSON] . З синами останнього у неї склались неприязні стосунки в тому числі й щодо поділу спадкового майна батька. Просить суд слухати справу у її відсутність, копію рішення направити на її адресу. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 квітня 2006 року № 1394, виданого державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Бойко Л. В., [PERSON] є власником житлового будинку житловою площею 186,2 кв.м., загальною площею 439 кв.м., з допоміжними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у вказаному свідоцтві про право на спадщину за заповітом, зазначений будинок позивач успадкувала після смерті свого батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно належало померлому [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 20 березня 2000 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу за реєстровим № 2334 та зареєстрованим у Києво-Святошинському БТІ 14.06.2000 року за реєстровим № 754 та записаним в реєстрову книгу № 3 (реєстраційний № 14099022). Право власності позивача на зазначений будинок підтверджується також й Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 травня 2023 року, номер інформаційної довідки 330987041. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ від 06.11.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 266, виданого громадянину України [PERSON] , на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.10.1996 року № 119 йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,18 га в межах згідно з планом, розташована на території с. Софіївська Борщагівка, для обслуговування житлового будинку. Згідно довідки Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 23.05.2016 р. № 1192 земельній ділянці площею 0,18 га, яка належить [PERSON] згідно Державного акту серії КВ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 266 від 06.11.1996 року, присвоєно [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3500801582022 від 26.10.2022 земельна ділянка площею 0,18 га, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту від 06.11.1996 серії КВ, має кадастровий номер 3222486201:01:033:0018, місце розташування - [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). [INFO] [PERSON] помер. Згідно довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко Карини Євгеніївни про коло спадкоємців у спадковій справі № 5/2021 спадкоємцями майна [PERSON] є: дружина [PERSON] (позивач по справі); син [PERSON] (відповідач по справі); син [PERSON] (третя особа по справі); донька [PERSON] (третя особа по справі). Судом встановлено, що при відчуженні жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, на якій розташований будинок, не була відчужена, та згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 06.11.1996 серії КВ перебувала у власності [PERSON] до його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України, (в редакції, чинній на час укладення договору дарування від 20 березня 2000 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ст. 67 ЗК України 1990 року розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Зазначені вище норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16 дійшла правового висновку про те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України належить виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15). На підставі викладеного, в результаті набуття позивачем права власності на житловий будинок позивач одночасно набула і право власності на земельну ділянку площею 0,18 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , передану [PERSON] для обслуговування житлового будинку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ від 06.11.1996 року. В зв`язку зі смертю [PERSON] позивач не має можливості оформити право власності на земельну ділянку в нотаріальному порядку, а тому її право підлягає захисту судом. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Спірна земельна ділянка на сьогоднішній день сформована, внесена до Державного земельного кадастру, межі земельної ділянки встановлені в натурі (на місцевості), їй присвоєний кадастровий номер 3222486201:01:033:0018 та адреса: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.10.2022, номер витягу НВ-3500801582022. Площа земельної ділянки 0,18 га не перевищує максимального розміру земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах, зазначеного в ст. 67 ЗК України 1990 року (0,25 гектара). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 3 зазначеної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав. На підставі викладеного, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved