Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

29 серпня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, у якому, з урахуванням позовної заяви у новій редакції від 19 вересня 2022 року, просив: -розірвати шлюб, укладений між сторонами 15 травня 2009 року та зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №818; -визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що сторони з 15 травня 2009 року перебувають у шлюбі, в якому [INFO] народилися - сини [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у зв`язку з хворобою син сторін [PERSON] помер. Протягом останніх п`яти років сімейні стосунки між сторонами погіршувалися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Подружнє життя не склалося з причин відсутності взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, останні півроку спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам сторін та спільної дитини. Майнові спори відсутні. Однак, сторони не дійшли взаємної згоди щодо визначення місця проживання сина [PERSON] . Так, у час коли дружина була на лікуванні з сином [PERSON] у Індії, позивач постійно проживав з [PERSON] , займався його вихованням. Зазначає, що працює у сфері ІТ, має високу заробітну плату та має у власності житло, здатен забезпечити належний рівень проживання сину. Відповідачка ніде не працює, не має джерел для заробітку та належного піклування про дитину, житлом не забезпечена. При цьому, позивач не має наміру перешкоджати [PERSON] у здійсненні прав та обов`язків щодо сина. Усвідомлюючи особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання сина з ним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 30.08.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 05 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 28 листопада 2022 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Павленко О.В. подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що відповідачка визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та не заперечує проти їх задоволення. При цьому, відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання сина з позивачем. Повідомив, що сторони з вересня 2021 року проживали окремо. Син [PERSON] проживав з відповідачкою у м. Вишгород та відвідував приватний дошкільний навчальний заклад. Вважає, що таким чином відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України батьки визначили місце проживання дитини з матір`ю. відповідачка мала житло та була офіційно працевлаштована. З 05 березня 2022 року відповідачка з сином проживають в Іспанії. Має постійне житло біля океану, власний автомобіль та роботу, яка дозволяє самостійно забезпечувати і себе і сина. Дитина перебуває у безпеці, має змогу подорожувати, розвиватися та навчатися. Вважає, що безпековий фактор, морально-психологічний стан дитини, її розвиток та можливість надання вказаного одним з батьків є вирішальними під час вирішення питання про місце проживання дитини з одним із батьків. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, врахуванню передовсім підлягають інтереси дитини. За умов, які склалися, позовні вимоги в частині визначення місця проживання сина з позивачем є необґрунтованими та недоведеними. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 05 червня 2023 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шерстюк Д.В. підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Павленко О.В. заперечили проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з підстав, викладених у відзиві. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу просили задовольнити. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав заяву, у якій просив розглядами справу без участі представника служби та при ухваленні рішення виходити з інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 15 травня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 15 травня 2009 року центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №818. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3946. Сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання сина сторін [PERSON] з батьком суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20). Відповідно до довідки від 19.08.2022 року вих. №50 позивач [PERSON] з 09 вересня 2021 року працює в ТОВ «ФАЙДАЛЬ УКРАЇНА» на посаді адміністратора систем технічного відділу. На підставі договору дарування квартири, посвідченого 26 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І., позивач є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Вказане підтверджується додатково витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №2978519 від 26.04.2013 року. Відповідно до трудової книжки [PERSON] 11.01.2022 року прийнята на посаду фахівця відділу підтримки операційної діяльності ТОВ "Універсальні платіжні рішення". Встановлено, що відповідачка [PERSON] та [PERSON] за програмою міжнародного захисту та тимчасового прийому отримали захист в Королівстві Іспанія до 04 березня 2024 року, що підтверджується дозволами щодо захисту даних від 12 травня 2023 року. Відповідно до довідки від 25 травня 2023 року, [PERSON] зарахований як офіційний учень Центру дошкільної та початкової освіти Кампо де Гібралтар , на предмети, що відповідають курсу «1» початкової освіти у 2022/2023 навчальному році. У статті 19 СК України визначено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Листом від 29 листопада 2022 року за вих. №108-10489 Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація повідомила, що працівником служби у справах дітей та сім`ї з`ясовано, що [PERSON] та малолітній [PERSON] не мешкають у Солом`янському районі, малолітній проживає/ перебуває у Королівстві Іспанія, м. Таріфа, Болонія та відвідує там школу. Останнє місце проживання малолітнього в Україні було місто Вишгород. Виходячи з вище викладеного, орган опіки та піклування не має правових підстав розглянути питання про надання висновку щодо розв`язання спору. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини судом встановлено, що у 2021 році позивач не заперечував щодо проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю, а у березні 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням військ рф на територію України, з метою убезпечення сина погодився на його виїзд з матір`ю з м. Києва. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання щодо доцільності визначення проживання сина сторін з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, розвитку та забезпечення безпеки, суд вважає, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини. При розгляді спорів про визначення місця проживання дитини чи участі в її вихованні після 24 лютого 2022 року, якщо дитина виїхала за кордон з одним із батьків, вирішуючи в умовах воєнного стану спір про місце проживання дитини, суд має враховувати пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, невід`ємно і пріоритетно права дитини на життя та перебування її в безпечному середовищі. Позивачем не було надано доказів, які в свідчили про неналежне виконання відповідачкою або її ухилення від виконання своїх материнських обов`язків, негативний вплив на виховання дитини або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання сина з матір`ю суперечить його інтересам, натомість проживання дитини з батьком буде для нього кращим з тих чи інших підстав. Не надано на підтвердження цього й висновку органу опіки й піклування. Таким чином, виходячи з того, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, виходячи з обставин, які мають істотне значення для визначення місця проживання неповнолітньої дитини, вважає, що позовні вимоги в частині визначення місце проживання [PERSON] , [INFO] , з позивачем задоволенню не підлягають. За встановлених обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial