Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з 13.06.2008 перебував у зареєстрованому шлюбі відповідачкою, який розірваний 19.10.2022 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Дитина народжена у Королівстві Тайланд, тому має іноземне свідоцтво про народження. Позивач також зазначає, що з кінця 2018 подружжя припинили сумісно проживати та з цього часу дитина постійно проживає разом із позивачем. Позивач піклуєтеся про сина, забезпечує та виховує, надає все необхідне для життя дитини, слідкує за станом здоров`я та розвитком. Матір дитини не бачилася з сином 4 роки. Судовим наказом Комсомольського міського суду Полтавської області 24.06.2022 з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина. Позивач працює (ІТ-спеціаліст), має нормований графік, достатньо часу проводить з сином вдома, оскілки працює віддалено. Під час робочого дня допомогу у догляді за дитиною надає бабуся - матір позивача. Батько дитини також піклується щодо різностороннього розвитку та майбутнє сина, виконує з останнім дошкільні програми, в тому числі, дитина навчається англійської мови, тренується з капоейри. Після початку повномасштабних воєнних дій позивач вивіз сина та маму до м. Горішні Плавні та весь 2022 проживали у вказаному місті, дитина відвідувала місцеві секції тощо. Отже, позивач обгрунтовано вважає, що синові краще продовжувати проживати саме з ним. В підготовче судове засідання сторони не з`явились. Від представника позивача - адвоката Світличної Я.О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Від відповідачки також надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, яка не заперечує проти його задоволення та визначення місця проживання дитини разом з батьком. Представник Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради надав суду пояснення, із змісту яких вбачається, що розгляд справи просить провести за відсутності представника органу опіки та піклування, рішення по справі прийняти з урахуванням доданого висновку. Відповідно до правил ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засідання судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в підготовче засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи з урахуванням наданого висновку,без участі представника опіки ат піклування. Отже, при таких обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому провадженні, без участі сторін, ухваливши рішення по справі. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи позицію відповідача, суд дійшов до такого. Так, судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що з 13.06.2008 між сторонами укладений шлюб, який розірваний 19.10.2022 рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.14-170. З відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджено копіями свідоцтва про народження, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.10.2022, судового наказу Комсомольського міського суду Полтавської обалсті від 24.06.2022 (а.с.11-17,29,30). Відповідно до правил ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як зазначено текстом вище, відповідач визнав позовні вимоги. Судом також встановлено, що дитина проживає разом із батьком і матір дитини не заперечує щодо визначення місця проживання сина разом із [PERSON] . Матеріали справи містять докази того, що саме батько дитини приймає активну участь у її вихованні та розвитку (а.с.20-28). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України та ч.1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, що мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органами опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідних для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини). Далі, ч.4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Так, із висновку Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради №261 від 28.07.2023 вбачається за доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] . Отже, враховуючи позицію Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради, яка дійшла висновку про доцільність проживання дитини з батьком, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом із батьком, за місцем проживання дитини створені усі умови для дитини, батько виховує та утримує сина, приймає активну участь у розвитку останнього, виходячи із інтересів дитини, суд вважає вірним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із його батьком [PERSON] , який має можливість надати сину належний духовний та фізичний розвиток, а тому вимоги позову підлягають задоволенню. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України на користь позивача суд стягує з відповідача судовий збір.

Outcome: approved