Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач Комунальне підприємство «Тернопільелектротранс» пред`явило до суду позов до [PERSON] про стягнення шкоди в порядку регресу. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з вини відповідача сталася ДТП, в якій загинув пішохід [PERSON] . На момент ДТП відповідач виконувала трудові обов`язки водія технічно справного тролейбуса марки SKOA 14 ТR, інвентарний номер 149 КП «Тернопільелектрофанс», рухаючись за маршрутом №2, оскільки перебувала у трудових відносинах з КП «Тернопільелектротранс». Постановляючи обвинувальний вирок відносно відповідача суд задовольнив частковоцивільний позов потерпілого [PERSON] , стягнувши з комунального підприємства «Тернопільелектротранс» Тернопільської міської ради - юридичної особи, так як така шкода завдана його працівником, на користь [PERSON] майнової шкоди в сумі 36 918,97 грн. та моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн., всього 236 918,97 грн. КП «Тернопільелектротранс» виконало зазначене судове рішення, а тому в порядку регресу вимагає відшкодувати зазначені збитки за рахунок відповідача, як безпосереднього винуватця ДТП, посилаючись на положення п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП та ст.ст. 1191 ЦК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 08.05.2023 року відкрите провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: З 28 грудня 2018 року, відповідно до наказу (розпорядження) №361-к від 27 грудня 2018 року [PERSON] прийнято на роботу водієм тролейбусу III класу в комунальному підприємству «Тернопільелектротранс». [PERSON] пропрацювала в КП «Тернопільелектротранс» до 10 липня 2019 року, що підтверджується наказом №167-к від 09.07.2019р. про припинення трудового договору. Відповідно до наказу КП «Тернопільелектротранс» від 27 лютого 2019 року №79, за водієм [PERSON] було закріплено з 1 березня 2019 року тролейбус №149 Шкода 14 ТР, з яким вона була ознайомлена, що підтверджується її підписом у вказаному наказі. Згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду від 02.09.2020р. у справі №607/13837/19, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України в редакції Закону №586-VI від 24 вересня 2008 року), та призначити їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку на 2 (два) роки. Згідно п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покладено на [PERSON] наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Стягнуто з [PERSON] в користь держави в особі Фінансового управління Тернопільської обласної ради (розрахунковий рахунок: UA268999980314000535000019001, код ЄДРПОУ 37977599, код платежу 21080500, одержувач: обласний бюджет) витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] в сумі 8032,00 грн. (вісім тисяч тридцять дві гривні). Стягнуто з комунального підприємства «Тернопільелектротранс» Тернопільської міської ради на користь [PERSON] майнову шкоду в сумі 36918,97 грн. (тридцять шість тисяч дев`ятсот вісімнадцять гривень дев`яносто сім копійок) та моральну шкоду в сумі 200000 грн. (двісті тисяч гривень). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З метою примусового виконання вищевказаного вироку суду, в частині стягнення майнової та моральної шкоди, відносно позивача відкрито виконавче провадження №63362006. З метою виконання вищевказаного вироку суду, позивачем було сплачені кошти в сумі 260 779,86 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5162 від 02 листопада 2020 року та включає в себе суму на відшкодування суми завданої шкоди та витрат з примусового виконання вироку суду. Оскільки позивачем були сплачені кошти в повному обсязі, щодо примусового виконання вироку Тернопільського міськрайонного суду від 09.09.2020р. по справі №607/13837/19, старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Південного - Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), 03.11.2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №63362006. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дій працівника, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Кодексу законів про працю України (далі КЗпП). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до положень ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов`язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За збиток, заподіяний підприємству під час виконання трудових обов`язків, працівники (крім посадових осіб), з вини яких його заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямого дійсного збитку, але не більше ніж їхній середній місячний заробіток. Матеріальну відповідальність понад середній місячний заробіток допускають лише у випадках, визначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. За змістом ч. 3 ст. 136 КЗпП покриття шкоди, заподіяної працівником, провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України). Ситуації, у яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі збитку, заподіяного з їхньої вини підприємству, перелічено в ст. 134 КЗпП. Зокрема, це можливо, якщо: між працівником і підприємством згідно зі ст. 135- 1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (з водієм зазвичай такий договір не укладають, оскільки цю посаду не внесено в Перелік № 447/24); збиток нанесено діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; збиток\~нанесено працівником,\~якийбув у нетверезому стані; збиток нанесено не під час виконання трудових обов`язків. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч.3 ст.233 КЗпП України). Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992р. №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що Комунальне підприємство «Тернопільелектротранс», як відповідальна особа за шкоду, завдану її працівником [PERSON] під час виконання нею трудових обов`язків, сплатило 236 918,97 грн. на користь третіх осіб в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дій відповідача, які визнані судом кримінальним правопорушенням, а отже підприємство зазнало збитків на таку суму коштів. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачені кошти в сумі 260 779,86 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5162 від 02 листопада 2020 року та включає в себе суму на відшкодування суми завданої шкоди та витрат з примусового виконання вироку суду. 03.11.2020 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Південного - Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №63362006, тому право регресної вимоги у позивача до відповідача виникло 03.11.2020 року, тобто з дня виплати відшкодування. З означеним позовом Комунальне підприємство «Тернопільелектротранс», звернулося до суду 05.05.2023 року, тобто поза межами визначеного КЗпП України строку на звернення до суду. З моменту виплати позивачем відповідних коштів до моменту звернення позивача з даним позовом до суду сплинув річний строк, передбачений ст. 233 КЗпП. а відтак, наявні підстави для відмови в позові. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed