Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну місця проживання дітей в якому просить: -змінити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначивши їх місце проживання разом з батьком [PERSON] . В обґрунтування позову позивач в позовній заяві заначив, що рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року №626/1199/17 у справі за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, позов [PERSON] задоволено, шлюб між ними розірвано, після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] залишено прізвище - [PERSON] , визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Дане судове рішення було обґрунтоване наявністю кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яке було внесене 16.05.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017220350000291 слідчим СВ Красноградського ВП ГУНП в Харківській області, за фактом заподіяння 27.03.2017 року ним позичу тілесних ушкоджень. В свою чергу, згідно постанови про закриття кримінального провадження, прийнятої 17.01.2019 року, старшим слідчим слідчого відділення Деражнянського відділення поліції Головного управління Національної поліції України, капітаном поліції Повх В.Д., кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12017220350000291 від 16.05.2017 року, за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі п.2. ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Тобто була встановлена відсутність в його діях складу кримінального правопорушення. Прийняття вказаної постанови про закриття кримінального провадження свідчить про наявність істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути йому відомі як особі, яка звертається з цією заявою, на час розгляду справи. Тобто на даний час виникли обставини, які є підставою для зміни місця проживання дітей, у зв`язку із чим необхідно змінити їх проживання разом з батьком. Також зазначає, що з моменту припинення шлюбних відносин між ним та відповідачем до моменту подачі даної позовної заяви, мати жодного разу не відвідала дітей. Крім того вказує на те, що відповідачка змінила свій спосіб життя, стала безвідповідальною матір`ю, яка не цікавиться життям дітей та проживання дітей із матір`ю призведе до важкої психологічної травми дітей. А визначення місця проживання дітей разом з батьком буде відповідати якнайкращому їх інтересу, оскільки діти на даний час відвідують навчальні заклади, мають сталі соціальні зв`язки, а їх розрив призведе до глибокої психологічної травми, отже інтересам дітей, насамперед відповідає визначення їх місця проживання разом з батьком. Зокрема вказує на те, що діти проживають із ним з самого народження за його адресою проживання в с. Коричинці Деражнянського району Хмельницької області, де в них сформувалось своє коло друзів, є належні матеріально-побутові умови для проживання, він працевлаштований. Їм не потрібно буде звикати до нового кола спілкування та переїжджати в іншу місцевість зі своїми правилами та традиціями. Зі свого боку вказує про обіцянку не перешкоджати зустрічам матері з дітьми. Рух справи в суді. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 04.02.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області суду від 27.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 18.05.2022 року зупинено провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Ухвалою від 14.08.2023 року за клопотанням позивача відновлено провадження у справі призначено цивільну справу до судового розгляду на 12.09.2022 року. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від відповідача [PERSON] 30.07.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 99-107) в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] безпідставними, незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, 17.05.2014 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу в них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із постійним та систематичним нанесенням відповідачем умисних тілесних ушкоджень, зловживанням останнім спиртними напоями, вона будучи вагітною їх третьою дитиною, у травні 2017 року вимушена була переїхати проживати до своїх діда і баби в с. Іванівське, Красноградського району Харківської області. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року №626/1199/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 29.10.2018 року та постановою Верховного Суду від 12.04.2019 року, шлюб між нею та [PERSON] розірваний. Визначене місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю. Позивач в позові зазначає, що обґрунтування судового рішення базувалось виключно на наявності кримінального провадження від 16.05.2017 року і звертає увагу суду на постанову про закриття кримінального провадження. В свою чергу повідомляє, що станом на момент розгляду справи №626/1197/17 в дійсності досудове розслідування в межах кримінального провадження №12017220350000291 від 16.05.2017 року було на стадії проведення слідчих дій, а відтак дана обставина була зазначена нею виключно в якості характеризуючих даних щодо особи [PERSON] . Судове рішення про розірвання шлюбу базується на наявності медичних довідок, виписках з картки, зафіксованих Деражнянським відділом поліції викликах за адресою спільного проживання їх подружжя, показах свідків. Після отримання 26.11.2018 року рішення суду апеляційної інстанції у справі №626/1199/17 вона направила на адресу органу опіки та піклування Деражнянської РДА повідомлення про намір 04.12.2018 року прибути до відповідача за місцем його реєстрації та проживання з метою забрати дітей із собою до с. Іванівське Красноградського району Харківської області. Актом комісії з представників Корочинецької сільської ради від 05.12.2018 року зафіксовано відмову [PERSON] та його батька добровільно передати дітей їхній матері. У зв`язку із чим вона неодноразово зверталась до Деражнянського відділу поліції із заявою про повернення їй двох дітей. Незважаючи на зазначене судове рішення від 05.07.2018 року, яке набрало законної сили, її неодноразові звернення щодо повернення дітей, відповідач не виконує його і продовжує самовільно утримувати двох їх дітей за місцем свого проживання. У зв`язку з такою ситуацією, вона вимушена була звернутися до суду з позовом про відібрання дітей у батька та повернення їх матері. Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02.08.2019 року №673/258/19 її позовні вимоги до [PERSON] про відібрання двох дітей у батька та повернення їх матері - задоволені в повному обсязі. Вирішено відібрати у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , і повернути їх матері [PERSON] . Дане рішення постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.03.2020 року залишено без змін. На виконання рішення про відібрання дітей було видано виконавчий лист №673/258/19 на підставі якого відкрито виконавче провадження [NUMBER]. У зв`язку з відмовою у добровільному виконанні судового рішення, було прийнято рішення про примусове відібрання дітей у [PERSON] , але за місцем проживання батько з дітьми були відсутні. Ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24.06.2020 року №673/258/19 оголошено в розшук двох малолітніх дочок. Крім того ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області від 06.07.2020 року №673/789/20 було зобов`язано уповноважених осіб органу досудового розслідування внести відомості про невиконання позивачем судового рішення за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На даний час рішення, яке набрало законної сили, про відібрання дітей у [PERSON] не представилось можливим привести його до реального виконання. Таким чином, обставини справи, викладені [PERSON] у позовній заяві не відповідають дійсності, є перекрученими та надуманими і наведені позивачем виключно з метою умисного введення суду в оману. Висновок психолога Вітязь Л.В. вважає неналежним доказом, який жодним чином не відповідає ні формі, ні змісту, ні суті, ні істині. Посилання [PERSON] на те, що він не буде перешкоджати зустрічам матері з дітьми та навіть сприятиме цьому не відповідає дійсності, оскільки з моменту її переїзду до Харківської області будь-які її спроби зустрітися з дітьми, поговорити з ними по телефону виявились марними, оскільки [PERSON] уникав зустрічі з нею та ігнорує телефонні дзвінки. Поведінка сторони позивача лише підтверджує відсутність у [PERSON] будь-якого наміру надавати їй дітей для спілкування, дає підстави стверджувати, що позивач як чинив раніше перешкоди для неї у спілкуванні з дітьми так і надалі продовжуватиме це розбити. Крім того звертає увагу суду, що в них троє дітей. Однак позивач жодним чином не проявляє інтерес до життя третьої дочки [PERSON] , 2017 року народження, що є підтвердження його байдужого ставлення до інтересів усіх дітей та спростовує твердження позивача щодо її ставлення до своїх дітей. Відповідно до чинного законодавства та судової практики, що врегульовують спірні правовідносини, самочинна, без згоди матері, зміна [PERSON] місця проживання дітей, визначеного рішенням суду, є беззаперечною підставою для негайного постановлення рішення про відібрання дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання, і аж ніяк - не для вирішення питання щодо зміни місця їх проживання і визначення його разом з батьком. Від третьої особи органу опіки та піклування Красноградської районної державної адміністрації 06.10.2020 року надійшов висновок щодо розв`язання спору про зміну місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 172-175 том 1), а також подано клопотання в якому просять розглянути справу без їх участі, без виклику у судове засідання, позовні вимоги не підтримують (а.с. 171 том 1). Від третьої особи органу опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області 26.01.2021 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування про доцільність зміни місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також клопотання про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей Деражнянської РДА, відповідні позовні вимоги позивача не підтримують, при прийнятті рішення по даній справі просять врахувати висновок органу опіки та піклування з даного питання (а.с. 216-219 том 1). Позиція учасників справи в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі на задоволенні позову наполягав з підстав викладених в позовній заяві, а також додатково пояснив суду, що [PERSON] з 2017 року жодного разу не відвідувала дітей, не брала участі у їх вихованні та утриманні, не цікавилась їх життям та здоров`ям, не займалась їх розумовим та фізичним розвитком. Після ухвалення рішення про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір`ю змінились обставини, які є підставою для зміни місця проживання дітей. Зокрема вказував на те, кримінальне провадження від 16.05.2017 року за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України за фактом заподіяння 27.03.2017 року ним [PERSON] умисних тілесних ушкоджень постановою від 17.01.2019 року закрите за відсутності складу кримінального правопорушення, що є істотною обставиною, яка не була врахована при ухваленні рішення про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Так як на даний час змінились обставини після ухвалення рішення про розірвання шлюбу від 05.07.2018 року та рішення про відібрання дітей від 02.08.2019 року вважає, дані рішення на його думку не законними, та такими, що не підлягають виконанню. На даний час тільки він займається вихованням дітей [PERSON] та [PERSON] , забезпечує їх матеріально, дбає про їх розвиток та здоров`я. Він за місцем проживання характеризується позитивно, отримує заробіток, але офіційно не працевлаштований, в нього створені усі умови для проживання та навчання дітей. Крім того вказував на те, щоб матір могла спілкуватися та відвідувати дітей їй необхідно звертались до органів опіки та піклування, оскільки вважає, що саме через них вона повинна домовлятися про зустріч із дітьми, а не особисто із ним, але [PERSON] жодного разу не зверталась з цього приводу до органів опіки та піклування. А також додатково вказав, що за умови визначення місця проживання дітей разом з ним, він перестане перешкоджати матері спілкуватися з дітьми та допоможе їй налагодити з ними контакт. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткач Я.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також пояснила, що між сторонами по справі 17.05.2014 року був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають трьох дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з агресивною поведінкою позивача, будучи вагітною, у травні 2017 року [PERSON] була вимушена переїхати проживати до своїх діда та баби в с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.07.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю, рішення набрало законної сили. Так як відповідач не повертав дітей [PERSON] вона була вимушена звернутися до суду із позовною заявою про відібрання дітей у батька. Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02.08.2019 року вирішено відібрати у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] і повернути їх матері, рішення набрало законної сили. На виконання даного рішення було відкрито виконавче провадження, рішення суду по цей час не виконано, оскільки [PERSON] перешкоджає його виконанню. Крім того з даного приводу було внесене до ЄРДР відомості про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 382 КК України та ч. 2 ст. 146 КК України. [PERSON] цікавиться життям дітей, постійно телефонує позивачу, намагається надсилати посилки дітям, а також робить відповідні запити до державних органів та лікарні, крім того телефонує до органів місцевого самоврядування з приводу дітей, а також до навчального закладу в якому навчається старша дочка з приводу її успішності в навчанні. Всі дії [PERSON] направлені на невиконання рішень судів про визначення місця проживання дітей та відібрання їх у батька. З свого боку [PERSON] вчиняє усі дії для того, щоб дітей повернути проживати з нею. Відповідно до чинного законодавства та судової практики у разі коли батько самочинно без згоди матері змінив місце проживання дітей, визначеного рішенням суду, це є беззаперечною підставою для негайного постановлення рішення про відібрання дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання, а не для вирішення питання щодо зміни місця проживання дітей і визначення його разом з батьком. [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в позові в повному обсязі, а також пояснила, що [PERSON] створює штучні їй перешкоди з приводу повернення їй дітей, місце проживання яких відповідно до рішення суду визначили разом з нею. Вона є гарною матір`ю, створила їм належні умови проживання за адресою: с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області, але відповідач не надає їй можливості приймати участь у вихованні дітей, зокрема на її телефонні дзвінки не відповідає, направлені нею посилки дітям повернулись без вручення адресату, всі спроби побачити дітей та домовитись про відвідування дітей виявились марними. Вважає, що позивач не належним чином виконує свої батьківськи обов`язки відносно дітей, не в повній мірі дбає про їх здоров`я, а також взагалі не цікавиться їх третьою дитиною. Відповідач повідомляв недостовірну та образливу інформацію органу опіки та піклування щодо начебто неналежного ставлення матері до виховання дітей, яка не підтвердилася. Поведінка позивача лише підтверджує відсутність у [PERSON] будь-якого наміру повернути дітей або надавати їй дітей для спілкування та дає підстави стверджувати, що позивач як чинив раніше перешкоди для неї у спілкуванні з дітьми так і надалі продовжуватиме це робити. Суд вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини пов`язані із зміною місця проживання дітей, визначивши їх проживання разом з батьком. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 17.05.2014 року перебували у шлюбі, який рішенням Красноградського районного суду Харківської області № 626/1199/17 від 05.07.2018 року розірваний, рішення набрало законної сили 06.08.2018 року (а.с. 8-11 том 1). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красноградського районного суду Харківської області №626/1199/17 від 05.07.2018 року визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Дитину [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю (а.с. 8-11 том 1). Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/258/19 від 02.08.2019 року відібрано у [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та повернуто їх матері [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] . Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.03.2020 року рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02.08.2019 року залишено без змін. Рішення №763/258/19 набрало законної сили 05.03.2020 року (112-117 том 1). Постанова Верховного Суду від 17 вересня 2020 року справа № 673/258/19 рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 березня 2020 року залишено без змін (перебуває для перегляду в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень). Постановою старшого державного виконавця Деражнянського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.03.2020 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим листом №673/258/19 виданого 18.03.2020 року про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та повернення дітей матері [PERSON] (а.с. 118 том 1). Ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/258/19 від 24.06.2020 року оголошено розшук дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 119-120 том 1). Ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області 673/789/20 від 06.07.2020 року зобов`язано уповноважених службових осіб Деражнянського відділення поліції Летичівського відділу поліції Головного управління поліції в Хмельницькій області невідкладно внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви [PERSON] , зареєстрованої у Журналі єдиного обліку за вх.№ 1438 та розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства щодо фактів вчинення [PERSON] дій, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та ч. 2 ст. 146 КК України (а.с. 121-122 том 1). Відповідно до Витягу з ЄРДР на підставі ухвали Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/789/20 від 06.07.2020 року внесене кримінальне провадження 12020245130000007 (а.с. 123 том 1). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Красноградської районної державної адміністрації щодо розв`язання спору про зміну місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] №01-58/2051 від 01.10.2020 року - орган опіки та піклування районної державної адміністрації вважає за доцільне залишити проживати малолітніх дітей разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області (а.с.172-175 том 1). Згідно висновку органу опіки та піклування «Про доцільність зміни місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] » від 25.01.2021 року №46/26-13-111/2021- орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити проживати малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю за умови налагодження стійкого психологічного контакту матері з дітьми, в чому має посприяти і батько дітей [PERSON] (а.с. 217-219 том 1). Спір щодо місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виник у сторін, після того, як [PERSON] виявила бажання забрати дітей на постійне місце проживання до с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей та їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов`язків є обов`язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім`ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 160 СК України). Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або батьками, а також інших дій, що стосується дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), вказано, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотрималися норм матеріального права, зокрема, врахували, що батько самовільно забрав сина з дитячого садочка, та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися позивачці з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини, пояснення представників соціальних служб у судовому засіданні, які намагались здійснити заходи для поновлення стосунків між матір`ю та батьком дитини, між батьками та дитиною, а також той факт, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення родинних стосунків. Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги та не врахував до кого із батьків дитина має більшу прихильність і не з`ясував думку самої дитини з приводу визначення місця її проживання є безпідставними, оскільки за положеннями зазначеної норми права, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається без врахуванні її думки. При цьому питання про заслуховування думки дитини було предметом оцінки апеляційного суду, який вірно дійшов до висновку, що з урахуванням встановлених судом обставин справи, ситуації, яка склалась у сім`ї та обстановці у якій перебуває дитина, вона не зможе об`єктивно, незалежно та вільно висловити свою думку. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. При вирішенні питань, що торкаються дітей, з урахуванням положень названої вище Конвенції про права дитини, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Отже, вищезазначені норми Конвенції вказують на наявність виключних обставин для розлучення малолітніх дітей з батьками у разі коли батьки проживають окремо. Також судом враховується, що згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 17.05.2014 року перебували у шлюбі. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красноградського районного суду Харківської області №626/1199/17 від 05.07.2018 року шлюб між сторонами по справі розірваний та визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Дитину [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю, рішення набрало законної сили (а.с. 8-11 том 1). Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/258/19 від 02.08.2019 року відібрано у [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та повернуто їх матері [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , рішення набрало законної (112-117 том 1). Верховний Суд залишаючи без змін рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 березня 2020 року в постанові від 17.09.2020 року відхилив доводи касаційної скарги стосовно того, що судами не було враховано інтереси дітей, адже на думку представника заявника проживання дітей разом із матір`ю призведе до важкої психологічної травми; з моменту припинення шлюбних відносин між позивачем і відповідачем мати жодного разу не відвідала дітей; позивач змінила свій спосіб життя та стала безвідповідальною матір`ю, яка не цікавиться життям дітей, а проживання їх з батьком буде відповідати якнайкращому їх інтересу. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Позивач по справі [PERSON] рішення Красноградського районного суду Харківської області №626/1199/17 від 05.07.2018 року про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/258/19 від 02.08.2019 року про відібрано у нього малолітніх дітей та повернути їх матері [PERSON] , яка проживає по в с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області, які є обов`язковими до виконання, їх добровільно виконати відмовляється про, що не заперечував в судовому засіданні, зазначаючи про те, що дані рішення на його думку є незаконними, у зв`язку із чим звернувся до суду з даною позовною заявою про зміну місця проживання дітей, мотивуючи позов не виконанням матір`ю своїх батьківських обов`язків, яка змінила свій спосіб життя, стала безвідповідальною матір`ю, яка не цікавитеся життям дітей. При цьому відповідно до матеріалів справи, [PERSON] за місцем проживання в с. Іванівське Красноградського району Харківської області характеризується добре, проявляє себе як порядна, відповідальна та добра громадянка, виховує малолітню дитину (а.с. 53 том 1). Відповідно до Акту обстеження умов проживання за місцем проживання відповідача в с. Іванівська Красноградського району Харківської області створені умови для проживання дітей (а.с. 54 том 1). Відповідно до довідки-характеристики Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області від 28.05.2021 року (а.с. 26 том 2) [PERSON] за місцем проживання зарекомендував себе позитивно, на даний час виховує своїх малолітніх дітей. Є гарним батьком, постійно відвідує школу, садочок, цікавиться успіхами дітей. Відповідно до характеристики Криничецького НВК [PERSON] характеризується позитивно (а.с. 28-29 том 2). При цьому судом встановлено, що батько дітей самочинно змінив місце проживання дітей визначене рішенням Красноградського районного суду Харківської області №626/1199/17 від 05.07.2018 року разом з матір`ю. Матеріали справи також свідчать про те, що [PERSON] весь цей вчиняла відповідні дії направлені на виконання судових рішень про визначення місця проживання дітей та відібрання їх у батька, про що свідчать її заяви до правоохоронних органів та державного виконавця (а.с. 121-123 том 1, а.с.59-63 том 2). Крім того ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області №673/258/19 від 24.06.2020 року оголошено розшук дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 119-120 том 1). На виконання вимог ч.ч. 4-5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування Красноградської районної державної адміністрації Харківської області та орган опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області надали суду письмові висновки щодо розв`язання спору про зміну місця проживання дітей на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновком органу опіки та піклування Красноградської районної державної адміністрації щодо розв`язання спору про зміну місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] №01-58/2051 від 01.10.2020 року - орган опіки та піклування районної державної адміністрації вважає за доцільне залишити проживати малолітніх дітей разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: с. Іванівське, Красноградського району, Харківської області (а.с.172-175). Відповідно до висновку органу опіки та піклування «Про доцільність зміни місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] » від 25.01.2021 року №46/26-13-111/2021- орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити проживати малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю за умови налагодження стійкого психологічного контакту матері з дітьми, в чому має посприяти і батько дітей [PERSON] (а.с. 217-219). У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому суд вважає, що висновки психолога Вітязь Л.В. (а.с. 16, 183 том 1) є неналежними і не допустимими доказами у даній справі, оскільки вони складені психологом який не має статусу судового експерта, а отже він не несе відповідальності передбаченої ЗУ «Про судову експертизу», а також враховуюче наступне. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, що бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками , іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Разом із тим, з врахуванням встановлених судом обставин, а саме ізоляція дітей від матері, будь-яке опитування дітей психологами без врахування ситуації, яка склалась в сім`ї і в якій перебувають діти, а також без спілкування з обома батьками, не зможе реально відобразити думку дітей, яка має бути врахована відповідно до ст. 171 СК України, ст. 12 Конвенції про права дитини. Ухвалою від 03.03.2021 року було призначено у даній справі судово-психологічну експертизу, проведення якої було доручено судово-психологічної експертизи атестованому судовому експерту Мамончук Лілії Василівні (КОМУНАЛЬНОМЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ ОБЛАСНИЙ ЗАКЛАД З НАДАННЯ ПСИХІАТРИЧНОЇ ДОПОМОГИ» ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ). При цьому в даній справі експертиза не була проведена, оскільки сторони не забезпечили свою явку на експертне дослідження. Крім того суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, тобто місце проживання дитини яка не досягла десяти років визначається без її згоди тобто без урахування її думки (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18). В постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19) зауважено, що визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав та інтересів дитини. Аналогічні позиції висловлені у постанові КЦС ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17, постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц, постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18. У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 (провадження № 61-18504св21) зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає. Одночасно з вирішенням вимоги про визначення місця проживання дитини суд може вирішити і вимогу про зобов`язання відповідача передати дитину для постійного проживання з позивачем. Також у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 682/966/17 (провадження № 61-14940св18) зроблено висновок про те, що якщо дитина малолітнього віку, судове рішення не може бути скасоване лише з тих підстав, що думка дитини не була з`ясована. А у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 523/13088/17 (провадження № 61-45478св18) зауважено, що одне лише бажання дитини проживати з батьком не може бути безумовною підставою для зміни її місця проживання. Також суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про те, що вів не буде перешкоджати матері бачиться з дітьми, спілкуватися з ними, приймати участь у їх вихованні у разі визначення місця проживання їх з ним, оскільки з моменту переїзду відповідача до Харківської області, відповідно до матеріалів справи позивач весь час чинить перешкоди для матері у спілкуванні із дітьми про, що сам не заперечував в судовому засіданні мотивуючи це тим, що мати дітей для побачень та спілкування з дітьми повинна звертатись не до нього, а до органу опіки та піклування за місцем його проживання з відповідною заявою. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johan sen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків. Створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, про що було зазначено Верховним Судом в постанові від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 (провадження № 61-15273св21). Письмовими матеріалами справи доводиться, що відповідач здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дітей, які потребують любові обох батьків. Обмеживши дітей у спілкуванні з матір`ю, не бажаючи вирішувати питання виховання дітей спільно з відповідачем, тим самим [PERSON] створює умови, за яких втрачається зв`язок матері з дітьми, діти знаходяться під повним контролем і впливом батька. Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси дітей, приймаючи до уваги всі вище перелічені докази та обґрунтування по справі, враховуючи поведінку позивача, який створює перешкоди у спілкуванні матері з дітьми, не бажає йти на компроміс для того, щоб знайти взаєморозуміння в питаннях виховання дітей, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів малолітніх дітей, їх захисту і забезпечення турботи про них дає суду підстави вважати, що не має обставин для розлучення дітей з матір`ю та зміни місця проживання з батьком. Суд також враховує, що матеріали справи не містять жодних належних доказів про те, що проживання дітей з матір`ю за її місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я або обставини змінилися так, що їх проживання із матір`ю суперечитиме інтересам дітей, про що також свідчать висновки органів опіки та піклування. Вказаний висновок суду ґрунтується і на тому, що встановивши, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітніх дітей з матір`ю, крім того рішенням суду, яке набрало законної сили, вирішено відібрати дітей у батька та повернути їх матері, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що проживання малолітніх дітей за місцем проживання матері суперечитиме інтересам дітей та негативно впливатиме на їхній розвиток, відсутність обставин, які перешкоджають проживанню дітей з матір`ю, самовільні, без згоди матері, дії відповідача щодо зміни місця проживання дітей, невиконання ним судових рішень у справах щодо визначення місця проживання дітей та відібрання дітей у батька, обмеживши спілкування дітей із матір`ю, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про зміну місця проживання дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дітей та їх розвиток проживаючи із матір`ю, суд вважає, що даний позов [PERSON] про зміну місця проживання дітей за адресою батька не підлягає задоволенню. Крім того суд зазначає, що залишаючи малолітніх дітей проживати з матір`ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки батько дітей у такому випадку не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1192 ЦПК України,

Outcome: dismissed