Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом звернулася [PERSON] до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Таїсія Віталіївна про анулювання актового запису цивільного стану про розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона була народжена 05.09.2000 під час шлюбу, зареєстрованого між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті позивач звернулась до нотаріуса у встановленому законом порядку про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини позивачу стало відомо, що 05.05.2009 шлюб між її батьками було розірвано органом РАЦС, що є порушенням діючого законодавства, оскільки на момент розірвання шлюбу вони мали неповнолітніх дітей та у такому випадку розірвання шлюбу можливо тільки на підставі рішення суду. Під час подання заяви про прийняття спадщину позивачу стало відомо, що 11.01.2019 було зареєстровано шлюб між її батьком [PERSON] та [PERSON] , яка також подала заяву про прийняття спадщини. Позивач вважає, що внаслідок розірвання шлюбу між її батьками у невстановленому законом порядку та подальшої реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , були порушені права позивача, оскільки наразі вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування після смерті батька [PERSON] за законом в повному обсязі, її частка в спадковому майні зменшена, оскільки до кола спадкоємців першої черги за законом увійшла і [PERSON] . Позивач вважає, що у разі анулювання актового запису про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] внаслідок порушення законодавства та визнання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] недійсним, остання не буде мати право на спадкування за законом після смерті [PERSON] та просить суд задовольнити вказані позовні вимоги. Представник Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) скористалась правом подачі відзиву, в якому позов не визнала та наголосила на тому, що відповідно до зазначеної копії актового запису про розірвання шлюбу, державна реєстрація проводилася в присутності обох з подружжя та на підставі пред`явлених паспортів, що підтверджується відповідними графами актового запису та наявністю їх підписів. В графі 9 «Кількість спільних неповнолітніх дітей», зазначено - «дітей не має». Тобто, подружжям [PERSON] , для державної реєстрації розірвання шлюбу, було надано реєстратору інформацію щодо відсутності у них спільних неповнолітніх дітей. Проставивши свої підписи в актовому записі, подружжя підтвердили правильність зазначених відомостей у актовому записі. Перевірити наявність чи відсутність дітей у подружжя на той час реєстратор не міг, у зв`язку із відсутністю електронного реєстру та у зв`язку із тим, що при подачі заяви про реєстрацію розірвання шлюбу, подружжя яке не має дітей, заявники під підпис, попереджаються про відповідальність за повідомлення реєстратору відділу ДРАЦС завідомо неправдивих відомостей. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач не може оспорювати актовий запис, оскільки дане питання не стосується її прав та інтересів. Також наголосила на тому, що відсутні причини визнання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки реєстрація шлюбу відбулась з дотриманням норм законодавства. Відповідач [PERSON] також подала до суду відзив, в якому позов не визнала, наголосила на тому, що [PERSON] є неналежним позивачем, що само по собі є підставою відмови у позові. Крім того, відповідач зазначила, що жодного права позивача не порушено, оскільки розірвання шлюбу - то є особисті немайнові права подружжя, які ніяким чином не позбавляють дитини права на батька чи матір. Також зазначила, що її с [PERSON] шлюб був укладений після кількох років сумісного проживання у відповідності до вимог законодавства. Просила застосувати до позову строки позовної давності. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судовому засіданні підтримала поданий раніше відзив та просила суд відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник також підтримали раніше поданий відзив та пояснення, надали аналогічні пояснення та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, повідомила суду, що сама дізналася про те, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, лише внаслідок певних обставин в 2016 році. Заяви до органів реєстрації актів цивільного стану в 2009 році вона не писала. Представник третьої особи [PERSON] , адвокат Текут`єв Є.Ю. позовні вимоги визнав. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. надала заяву про розгляд справи в її відсутності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт того, що [PERSON] та [PERSON] мешкали разом приблизно до 2018-2019 року. Про те, що були офіційно розлучені з 2009 року свідкам було невідомо. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду факт тривалих відносин між [PERSON] та [PERSON] та факт того, що з початку 2019 року вони перебували у шлюбі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] . В актовому записі про її народження № 321 від 11.10.2000, складеного Кіровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, батьками [PERSON] зазначені батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (т.1, а.с. 9). [INFO] її батько [PERSON] помер (т.1 а.с. 60-63). Після смерті [PERSON] позивач звернулась до нотаріуса у встановленому законом порядку про прийняття спадщини. Встановлено, що 05.05.2009 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом № 170. Встановлено, що шлюб було розірвано на підставі сумісної заяви подружжя, а не внаслідок судового рішення, оскільки на час розірвання шлюбу подружжя мало двох неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», діяльність органів державної реєстрації актів цивільного стану ґрунтується на принципах додержання законності, захисту прав і законних інтересів громадян та держави, додержання таємниці державної реєстрації актів цивільного стану, належного документального оформлення проведеної державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», до компетенції відділів органів ДРАЦС входить, зокрема, проведення державної реєстрації народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, внесення змін до актових записів цивільного стану, поновлення та анулювання їх; формування Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ведення його, зберігання архівного фонду; здійснення відповідно до законодавства інших повноважень. Щодо анулювання актового запису про розірвання шлюбу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Нормами ч.1 ст. 24 СК України, визначено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. В свою чергу, бажання фізичних осіб зареєструвати шлюбі чи бажання розірвати шлюб - є їх особистим немайновим правом (ч.1 ст. 49 ЦК України - актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ч.3 ст. 56 СК України). Частинами 1,3 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актовий запис цивільного стану анулюється на підставі: рішення суду; висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом. Заява про анулювання актового запису цивільного стану подається заінтересованою особою до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника або за місцем зберігання актового запису цивільного стану, який підлягає анулюванню. Крім того, враховуючи положення статті 23 СК України, статей 270, 291 ЦК України, слід дійти висновку, що право на шлюб є одним із видів особистих немайнових прав фізичної особи. Пунктом 1 частини першої статті 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою, зокрема особисті немайнові права. Відповідно до частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, цивільна справа № 2-4744/11 про розірвання шлюбу, у подібних правовідносинах, зазначено наступне: «Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що при наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом значного проміжку часу і до смерті позивача, апеляційний суд надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності. При цьому, скасування рішення суду через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 2-1931/10 (провадження № 61-45316св18) та від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20). Також суд вважає за необхідне ще раз наголосити на тому, що обставини розірвання шлюбу є складовою особистих немайнових відносин тільки жінки та чоловіка та ніяким чином не можуть впливати на статус та положення дітей у сім`ї, оскільки діти мають родинний зв`язок зі своїми батьками незалежно від того, чи перебувають батьки у шлюбі, чи ні. Враховуючи вищевказані норми законодавства, а також спільне бажання подружжя розірвати шлюб, окреме проживання подружжя після розірвання шлюбу (батько позивача вдруге одружився), з 2009 року жоден з подружжя не звертався до відділу ДРАЦС чи до суду із заявою про анулювання вищевказаного актового запису про розірвання шлюбу, в свою чергу, враховуючи, що бажання фізичних осіб зареєструвати шлюбі чи бажання розірвати шлюб - є їх особистим немайновим правом, тому відсутні підстави для анулювання актового запису про розірвання шлюбу № 170 від 05.05.2009 складеного Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Також встановлено, що 11.01.2019 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] на підставі актового запису про шлюб № 5 від 11.01.2019 складеного Центральним районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання шлюбу недійсним, оскільки відповідно до ст. 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Також, нормами ст. 41 СК України визначено, що шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований: між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п`ятою статті 26 цього Кодексу; між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод та законами України» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьев проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed