Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року транспортного засобу марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , чорного кольору, укладений між ТОВ «Са Драйв» та [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого позивачу залишився у спадок автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , на який 24 лютого 2021 року видано свідоцтво про право на спадщину. Позивач зазначає, що 25 лютого 2021 року була здійснена реєстрація транспортного засобу, відповідно до нового технічного паспорту на вказаний вище автомобіль власником було зазначено дружину позивача - [PERSON] . Згодом позивачу стало відомо, що відповідач продала спірний автомобіль іншій особі без його відома. З отриманих копій документів з регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві позивачу стало відомо про продаж за оспорюваним договором автомобіля відповідачу, проте фактично позивач хотів перереєструвати автомобіль на себе, а не переоформлювати його на свою дружину. Позивач вважає, що його введено в оману та здійснено правочин, на який він не давав своєї згоди. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Са Драйв» (а.с. 26-28). 06 травня 2023 року відповідач [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований 20 квітня 2007 року ВДРАЦС Деснянського РУЮ міста Києва, за актовим записом № 432. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 17 квітня 2023 року. Відповідач зазначає, що у вересні 2022 року за взаємною згодою сторін ними було вирішено розірвати шлюб, жодного майнового спору щодо поділу спільного майна подружжя між сторонами не було та немає, про що [PERSON] особисто вказав у позовній заяві про розірвання шлюбу та зазначено в описовій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22. [PERSON] зазначає, що позов є безпідставним, оскільки позивач отримав у спадок після смерті свого батька [PERSON] автомобіль, але відразу вирішив, що хоче його продати. На зауваження відповідача, що автомобіль необхідний для потреб сім`ї, позивач наголосив, що [PERSON] може купити автомобіль у нього. Маючи власні заощадження, відповідач погодилась купити в нього цей автомобіль. Домовившись про всі істотні умови (предмет та ціну), зібравши необхідні документи, сторони звернулись до найближчого сервісного центру. Оскільки позивач мав намір отримати кошти за продаж автомобіля, йому у сервісному центрі порекомендували звернутись до посередника, після чого 25 лютого 2021 року між позивачем та ТОВ «Са Драйв» був укладений договір комісії № 7296/21/024111, за яким позивач доручив за комісійну плату вчинити від його імені правочин щодо продажу транспортного засобу, а саме автомобіля, вказаного у позові, що було засвідчено його підписом та який, відповідно до п. 6.1. договору є укладеним та набрав чинності з моменту його підписання сторонами. Цей договір комісії є чинним та ніким не оскаржувався. У подальшому на підставі вказаного договору комісії, між [PERSON] та ТОВ «Са Драйв» був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року та відповідачем сплачено кошти за нього. Повний розрахунок підтверджується п. 2.1. договору про те, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Зазначене також підтверджується актом огляду реалізованого транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, підписаного сторонами. Після чого відповідачем було подано заяву № 288334491 від 25 лютого 2021 року про проведення перереєстрації на нового власника автомобіля та згідно з чинним законодавством отримано відповідний документ на своє ім`я. Відповідач зазначає, що позивач повністю розумів як правову природу договорів, так і вчинюваного правочину загалом, про що свідчить як його підпис на договорі комісії, так і його присутність під час вчинення правочину. Відповідно до умов договору комісії (п. 3.1.2.) позивач особисто без будь-якого примусу надав оригінали технічних та інших документів, необхідних для укладання договору купівлі-продажу з покупцем. Крім того, як наголошує сам позивач, він був обізнаний, що право власності на автомобіль відповідачем було набуто та отримано відповідні документи, відповідно, жодних питань чи претензій у позивача до відповідача не було, оскільки отримав належні йому кошти, які у подальшому витратив на свій розсуд. На даний час вказаний автомобіль відповідачу не належить, оскільки був відчужений за згодою позивача ще під час перебування у шлюбі (а.с. 35-39). Третьою особою ТОВ «Са Драйв» копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримано не було, надісланий за адресою місцезнаходження товариства конверт повернувся до суду без вручення. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом установлено, що 20 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. (а.с.40-41) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований розірвано (а.с. 42-44). Відповідно до довідки від 03 листопада 2022 року № 796/02-14, виданої державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Киреєвою Л.М., 24 лютого 2021 року [PERSON] після померлого [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 4). Згідно з договором комісії № б/н від 25 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «Са Драйв» (Комісіонер) та [PERSON] (Комітент) в особі [PERSON] (свідоцтво про право на спадщину НМР 509944 від 24 лютого 2021 року, видане державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори) комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок клієнта від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: марка, модель «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, колір чорний, VIN, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER] , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 05 березня 2014 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 100 000,00 грн (а.с. 6). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Са Драйв» (продавець на підставі договору комісії, укладеного із власником транспортного засобу) та [PERSON] (покупець), на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марки «Ssang Yong», модель «Korando», 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER] , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 05 березня 2014 року (а.с. 5). Заявою від 25 лютого 2021 року № 288334491, адресованою начальнику ТСЦ 8044 Красницька В.В. просила провести операцію «308-перереєстрація на нового власника за договором купівлі-продажу (СГ)», а саме транспортного засобу: марка «Ssang Yong», модель «Korando», 2014 року випуску, колір чорний, VIN [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . У заяві вказано, що до заяви додано договір укладений у СГ № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року (а.с. 8). Згідно з актом огляду реалізованого транспортного засобу від 25 лютого 2021 року № 7296/21/024111, підписаним продавцем (ТОВ «Са Драйв») та покупцем ( [PERSON] ), ідентифікаційні номери складових частин транспортного засобу відповідають номерам, зазначеним у товарно-супровідній документації на транспортний засіб (а.с. 9). Відповідно до відомостей про застраховану особу (форма ОК-7) [PERSON] отримала дохід за 2018 рік - 152 480,00 грн; за 2019 рік - 183 332,98 грн; за 2020 рік - 197 789,35 грн; за 2021 рік - 211 466,06 грн; за 2022 рік - 167 271,61 грн (а.с. 46-47). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 295/11869/20 (провадження № 61-1204св21). Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21) зазначено: «тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.)». Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі № 464/6785/14-ц (провадження № 61-21405св21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)». Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: dismissed