Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Болехівської міської ради (орган опіки і піклування), в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що з 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, так як після народження дочки відповідач дуже змінився, зовсім не допомагав із доглядом за дитиною, вчиняв скандали, а потім взагалі залишив їх та переїхав жити до своїх батьків. Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року шлюб між ними розірвано, дочку залишено на проживання разом з нею. Після розлучення відповідач життям, фізичним та духовним розвитком дочки не цікавиться, не зустрічається та не спілкується з нею, не надає кошти на її утримання, тим самим повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина повністю перебуває на її матеріальному забезпеченні та вихованні. Відповідач має реальну можливість виконувати свій обов`язок по вихованню і утриманню дитини, але не вчиняє відповідних дій, не проявляє щонайменшої батьківської турботи, відтак, вона вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] . В судове засідання [PERSON] подала заяву, про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог та просив розгляд справи проводити без його участі (а.с. 22-23). Представник органу опіки і піклування Досяк Т.М. подала до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 39-40). Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.06.2015 (а.с. 8). Відповідно до рішення Болехівського міського суду від 07 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю (а.с. 10-11). З актів обстеження матеріально-побутового стану сім`ї від 21 червня та 11 липня 2023 року вбачається, що малолітня [PERSON] проживає разом з мамою [PERSON] за адресою [ADDRESS] у задовільних матеріально-побутових умовах. Батько дитини [PERSON] з дочкою не спілкується, не зустрічається, участі у її вихованні не бере, матеріально не допомагає. Вихованням та утриманням дитини займається мати, яка працює вчителем Тисівського ліцею (а.с. 9, 15). Згідно наданої Тисівським ліцеєм довідки від 06.07.2023 № 45 [PERSON] навчається в ліцеї з першого класу та на даний час є ученицею 3-А класу. Дитина старанно вчиться, є охайною та доглянутою. Мама забезпечує дитину всім необхідним, цікавиться її шкільним життям, натомість батько [PERSON] жодного разу до ліцею не приходив, не телефонував, не цікавився успіхами дочки (а.с. 12). У письмових поясненнях свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що [PERSON] жодної участі у вихованні дитини не бере, дитину не відвідує, не спілкується, матеріально не допомагає (а.с. 13-14). З висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Болехівської міської ради, затвердженого рішенням від 31 серпня 2023 року № 89 вбачається, що батько дитини [PERSON] участі у вихованні дочки не бере, не спілкується, не цікавиться її життям та здоров`ям, жодної матеріальної допомоги не надає. Орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 39-40). Також з даного висновку вбачається, що відповідач підтвердив свою свідому згоду щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки. Суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин, а також вважає зазначені позивачкою підстави позбавлення відповідача батьківських прав обгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 161 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачем, що між сторонами припинено шлюбні відносини та дитина проживає з матір`ю. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 вище вказаного кодексу. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 СК Україн мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені до вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При ухваленні рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач життям доньки не цікавиться, втратив з нею зв`язок, який не бажає відновити, не виконує покладені на нього обов`язки по піклуванню про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально свою доньку не забезпечує, жодного інтересу до її життя не проявляє, дитина повністю знаходиться на забезпеченні матері, яка її виховує та дбає про її розвиток. При цьому, суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проявляє повну байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання ним свого батьківського обв`язку по відношенню до дитини відповідач не надав, матеріали справи таких доказів не містять. Упостанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини та не порушуватиме баланс між її правами та інтересами та правами відповідача як батька. Одночасно слід зазначити, що при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Питання судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 164, 169 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved