Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

Суть звернення 14.02.2023 представник позивача адвокат Оверковський К.В. (котрий уповноважений представляти інтереси позивача на підставі ордеру серії АВ № 1045332 від 14.02.2023 (а.с. 31 том 1)) надіслав через систему «Електронний суд» вказаний позов, який мотивував тим, що 10.08.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в позику в сумі 80000,00 доларів США. Грошові кошти за договором були надані в повному обсязі, що підтверджується підписанням самого договору позики. Сторони домовились, що позичальник вправі повертати позику як рівними, так і не рівними частками Також зазначає, що з 29.08.2009 року відповідач [PERSON] є власником житлового будинку, що по [ADDRESS] (далі по тексту Адреса) У 2016 році позивач подав позов (справа № 137/1547/16-ц) до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який був укладений 10.08.2014 на 80000 доларів США і мав термін до 10.08.2019. Під час розгляду справи 01.08.2016 було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] вищевказаний будинок. Однак суд відхилив позов, вважаючи його поданим передчасно, оскільки строк виконання договору ще не настав і відповідач вже частково повернув суму позики. Таким чином, [PERSON] був свідомим цього зобов`язання з моменту укладення договору позики в 2014 році і відкриття провадження в справі №137/1547/16. Представник позивача стверджує, що як з моменту укладення договору позики від 10.08.2014 року так і з моменту відкриття провадження в справі №137/1547/16 відповідач [PERSON] був достеменно обізнаний про існування в нього зобов`язання перед позивачем. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06.12.2022 року у справі № 137/425/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] стягнуто з останнього грошові кошти за договором позики від 10.08.2014 року на суму 2 329 293,32 грн, що включає в себе борг за позикою, відсотки, витрати на адвоката та судовий збір. Зобов`язання за цим договором станом на момент подання позову не виконані. Позивач дізнався, що будинок, щодо якого йшлося раніше, [PERSON] намагається продати третім особам і тепер він належить не [PERSON] , а [PERSON] відповідно до договору дарування від 31.10.2017. Тобто відповідач знаючи про свої невиконані зобов`язання відчужив будинок [PERSON] в 2017 році. За вказаних обставин представник позивача вважає даний правочин недійсним, оскільки він укладений всупереч закону і відповідно порушує права та шкодить інтересам позивача. За вказаних обставин просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 31.10.2017 за Адресою укладений між [PERSON] та [PERSON] .. Позиція відповідача [PERSON] . 14.03.2023 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає позов сумбурним копіюванням практики Верховного Суду, яка у своїй більшості навіть не стосується предмету позову, оскільки має зовсім інші обставини справи. Також у відповідача виникає обгрунтований сумнів у реальній волі позивача щодо звернення до суду із таким позовом. Зазначає, що порівняно свіже для нашої правової системи поняття "фраудаторного правочину" почало з`являтися в судових рішеннях на початку 2019 року, однак станом на сьогодні жодного законодавчого визначення такого правочину немає. Питання фраудаторності правочину описується лише у судовій практиці, при чому Велика Палата ВС вказує на те, що фраудаторні правочини існують у трьох сферах: банкрутстві, неплатоспроможності банків та виконавчому провадженні. Згідно договору позики від 10.08.2014 року, який не був нотаріально посвідчений і не мав визначених щомісячних дат повернення коштів, а також не був забезпечений жодним майном, строк його дії закінчився у 2019 році. Тому цей договір не впливав на його майнові права і не був підставою для жодних юридичних дій з майном після закінчення строку позики, а отже, немає юридичних підстав вважати поведінку такою, що шкодить кредиторові. Також вважає, що позивач не вчасно подав позов, оскільки згідно з рішенням Літинського районного суду від 06.12.2022, кінцевий термін повернення позики було визначено на 10.08.2019. Позивач [PERSON] подав позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики у 2022 році, що випадає поза терміном трьох років позовної давності від кінцевого терміну повернення позики. Просив відмовити у задоволені позову (а.с. 67-70 том 1). Позиція відповідачки [PERSON] . Представник [PERSON] адвокат Підреза І.В. 03.05.2023 подала до суду письмові пояснення відповідно до яких відповідачка [PERSON] та її представник повністю не згодні з аргументами та міркуваннями викладеними у позовній заяві. Зокрема вважає, що у даній справі відсутні обовязкові ознаки фраудаторності правочину. Зокрема, вказується, що однією з ключових ознак фраудаторності є наявність судового провадження або рішення щодо стягнення боргу на момент відчуження майна. Рішення Літинського районного суду Вінницької області, що стосується стягнення боргу з [PERSON] , було прийнято у грудні 2022 року і набрало законної сили в січні 2023 року. З іншого боку, оспорювані договори дарування були укладені 31.10.2017. Отже, на момент вчинення оспорюваного правочину кінцевий строк повернення боргу [PERSON] за договором позики ще не настав. По-друге, задоволення позову призведе до порушення прав [PERSON] , яка була добросовісним набувачем майна, витратила власні зусилля та кошти на покращення, зокрема ремонтні роботи, щодо будинку та земельної ділянки, сплачувала комунальні послуги. Тобто, задоволення позовних вимог, становитиме непропорційне втручання у право відповідачки. Акцентує увагу, що позивач звернувся до суду з відповідним позовом до [PERSON] після спливу понад 6 років після укладення спірних правочинів. Це сталося лише після того, як відповідачка вклала значні кошти у покращення будинку, включаючи ремонт,підготовила його до продажу, що свідчить про корисливий характер дій позивача, а не випадковий збіг обставин. Відтак приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову (а.с. 151-155 том 1). Позиція третьої особи Третя особа - приватний нотаріус Толяренко С.В. 09.03.2023 надіслав до суду пояснення відповідно до яких він зазначає обсяг дій, які, як він вважає, були достатні при посвідченні правочинів, які є предметом розгляду. На його думку, при посвідченні вищевказаних договорів, було додержано всіх вимог для чинності правочинів щодо їх змісту, форми правочину, встановлено необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності сторін, встановлено волевиявлення дарувальника та обдаровуваної, однакове розуміння сторонами правочину його правових наслідків та їх реальне настання. Заперечив проти визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки (а.с. 62 том 1). Процесуальні дії 13.04.2023 Вінницьким апеляційним судом заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено: - накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та прибудовами, що розташований за Адресою. - заборонено [PERSON] проводити будь які дії щодо державної реєстрації арештованого майна (а.с. 120-125 том 1). 09.05.2023 ухвалено прийняти збільшенні позовні вимоги у справі за вказаним позовом, оскільки 06.04.2023 представником позивача адвокатом Оверковським К.В. подано заяву, якою він попри первісну позовну вимогу також просив визнати недійсним договір дарування 31.10.2017 земельної ділянки за тією самою Адресою (а.с. 197-198 том 1). Судовий розгляд Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Оверковський К.В. зазначив, що вважає позов обгрунтованим. Аргументи для цього включають той факт, що відповідач усвідомлював свою заборгованість перед позивачем і мав повне розуміння наслідків своїх дій, які спрямовані на уникнення своїх зобов`язань. Крім того, відповідач особисто підписав договір. Також було вказано, що стороні відповідача було відомо про наявність судової справи та відповідні факти, а також про свою заборгованість. Адвокат позивача вважає, що [PERSON] мав намір у даному випадку позбутися певного майна. Ця дія може бути розглянута як порушення статті 13 Цивільного кодексу України, оскільки існують ознаки шкоди кредитору. Зауважує, що сторона відповідача повинна утримуватися від укладення будь-яких дій, що може бути розглянуто, як порушення. Щодо строків позовної давності, адвокат не вважав за можливе їх застосування, оскільки порушення було триваючим. Він просить суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився. Представник відповідача - адвокат Жовмір О.В. заперечив проти задоволення позову. Він вважає, що дії довірителя не призвели до матеріальних збитків. Договір був укладений між відповідачем [PERSON] та його донькою [PERSON] , був нотаріально посвідчений і не мав обтяжень, нічого не заважало його виконанню. Договір укладався без забезпечення, жодних іпотек не було встановлено. Позивач передчасно звернувся із заявою про стягнення заборгованості, що стало предметом попередньої судової справи (*мається на увазі справа № 137/1547/16-ц). Ніяким чином не підтверджено, що відповідач [PERSON] умисно відчужив об`єкт нерухомого майна. На попередніх засіданнях було встановлено, що позивач був обізнаний про об`єкт нерухомого майна, який був у непридатному стані і мав бути проданий. Позивач не погоджується з цим фактом і, отже, звернувся до суду із вказаним позовом. Адвокат стверджує, що укладення договору дарування було здійснено повністю законно. [PERSON] не мав наміру уникнути своїх зобов`язань, тому не можна застосовувати поняття фраудаторного правочину. Щодо договору позики, його теж не можна застосовувати в даному контексті, і, крім того, поняття фраудаторного правочину в законі не закріплено. Адвокат вважає, що у задоволенні позову слід відмовити та застосувати строки позовної давності. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Підреза І.В., у судових дебатах погодилась з представником відповідача [PERSON] .. Проте вона не погоджується з позовними вимогами і зауважує, що основні позовні мотиви відповідачки були викладені в поясненнях [PERSON] .. Вважає, що не було необхідності накладати арешт на будинок, оскільки нічого не заважало позивачу [PERSON] звернутися до суду з питанням стягнення заборгованості. Вона посилається на практику Верховного Суду і стверджує, що даний правочин, який є предметом розгляду, не може бути оспорюваним. На момент укладення договору, котрий є предметом розгляду, не існувало жодного рішення суду, і, отже, не може бути мови про умисне відчуження спірного будинку. Адвокат [PERSON] також наголосила, що коли будинок був подарований її довірительці, відповідач [PERSON] частково сплачував позику. Вона стверджує, що відсутність умислу на відчуження, з метою уникнення зобов`язання, є очевидною, і, отже, повинно бути відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову. Вона також наголошує на тому, що її довірителька з моменту дарування вклала в будинок власні кошти на ремонти, проживає там зі своїм чоловіком і дитиною. Фактично будинок виставлений на продаж, але це не свідчить про те, що метою було відчуження будинку третім особам. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію свого представника. Часом раніше у судовому засіданні дала свідчення про те, що з 2022 року намагалася продати вказаний будинок в смт. Літин, докласти коштів та придбати будинок у м. Вінниці. У репліці представник позивача адвокат Оверковський К.В. спростував, що його клієнт був інформований про наявність будь-яких правочинів. Про існування будинку у відповідача [PERSON] , позивач знав. Оскільки позивач не є стороною у договорі, він не мав можливості знати про будь-які зміни щодо цього майна. Адвокат спростовує доводи, що жодних рішень не приймалося, адже існували інші рішення і ситуації, що свідчили про те, що відповідач мав зобов`язання повернути борг, але не дотримувався їх. Після цього моменту він не сплачував жодної частини боргу. Вважає, що дії [PERSON] були здійснені з умислом та з метою ухилення від сплати боргу та захисту майна від стягнення. Вважає, що, існують обгрунтовані підстави для задоволення позову. Третя особа [PERSON] до судового не з`явився. Часом раніше надіслав до суду письмові пояснення щодо позову. Розгляд справи просив проводити без його участі (а.с. 62 том 1). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані в ній стороною позивача докази на обгрунтування позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Дослідженні докази Так, 10.08.2014 [PERSON] передав у власність позичальникові [PERSON] кошти в сумі 80 000,00 доларів США на період до 10.08.2019 (а.с. 19 том 1). Відповідно до свідоцтва про право власності від 12.05.2015 (а.с. 4 том 2) [PERSON] належить житловий будинок за Адресою. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12.08.2009 (а.с. 8 том 2) [PERSON] належить земельна ділянка за Адресою. 01.08.2016 час розгляду справи №137/1547/16-ц Літинським районним судом Вінницької області було накладено арешт на нерухоме майно, що належало [PERSON] , а саме на житловий будинок з господарськими спорудами та прибудовами, що розташований за Адресою (а.с. 24 том 1). 24.01.2017 у справі №137/1547/16-ц Літинським районним судом Вінницької області ухвалено рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до якого судом були встановлені обставини укладення договору позики від 10.08.2014 року, а саме отримання позики [PERSON] в сумі 80000 доларів США строком на 5 років з кінцевим терміном повернення 10.08.2019 року. Внаслідок вирішення спору в позові було відмовлено, так як позов подано передчасно, оскільки договір позики укладено на 5 років до 10.08.2019, тобто строк виконання його ще не настав і відповідач частково повертає суму позики тим самим не заперечує щодо повернення решти суми позики (а.с. 35-36 том 1). Рішенням виконавчого комітету Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 178 від 20.07.2017 вирішено змінити адресу земельної ділянки площею 0,0736 га, з цільовим призначенням "будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд" [PERSON] , що розташована в [ADDRESS] " на " [ADDRESS] " (а.с. 50 том 2). 31.10.2017 відповідно до договорів дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок за Адресою (а.с. 2-3 том 2) та земельну ділянку за тією ж адресою (а.с. 44-45 том 2). Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 20 том 2) батьком [PERSON] , [INFO] , зазначений [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб (а.с. 20 зв. том 2) поясняється зміна прізвища відповідачки із « [PERSON] » на « [PERSON] ». 06.12.2022 у справі № 137/425/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, повністю задоволено позов [PERSON] до [PERSON] .. Стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 10.08.2014 в загальній сумі 2 329 293,32 грн що складається з: 2 153 857,38 грн - борг за позикою; 175 435,94грн - 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 11.08.2019 по 28.04.2022. Також, стягнуто витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 11 000,00 грн та судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. (а.с. 25-30 том 1). Відомостями із сайту «olx.ua» сторона позивача підтверджує про намір відповідачки [PERSON] продати будинок, який є предметом розгляду даної справи. Оголошення опубліковано 08.02.2023 (а.с. 21-23 том 1). Також відповідачка [PERSON] у судовому засіданні сама підтвердила намір продати належний їй будинок. Оцінка та висновки суду Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим, виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними. До таких дій, зокрема, відноситься укладення договору дарування майна на користь близьких родичів з метою уникнення від зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому, з метою приховування майна від накладення на нього арешту тощо. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (*під "юридичними наслідками" необхідно розуміти, що [PERSON] мав намір не подарувати своїй дочці майно, а мав намір приховати майно, аби його не забрали за борги). Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч. 5 ст. 203 ЦК, що, за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК. Згідно зі статтею 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК). Так, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок "фраудаторності", який включає в себе обов`язкові складові: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, ціну. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 03.07.2019\~у справі\~№369/11268/16-ц\~вказано,\~що фіктивний\~правочин характеризується\~тим,\~що сторони\~вчиняють такий\~правочин лише\~для виду,\~знають заздалегідь,\~що він\~не буде\~виконаний,\~вважає,\~що така\~протизаконна ціль,\~як укладення\~особоюдоговору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку). Боржник, який має невиконані (непогашені) боргові зобов`язання за договором, або у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню, і який дає письмову згоду на відчуження спільного майна іншим співвласником цього майна на підставі безоплатного договору дарування, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки погоджує укладання договору дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Такі правові висновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 зазначено, що в юридичній науці та судовій практиці договори, дії та бездіяльність осіб, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Наведені правові висновки Верховного Суду сформовані в ряді постанов. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати\~боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом. У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції "фраудаторності" при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання ВС, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Після аналізу доказів, наданих позивачем, суд встановив наступне. У справі №137/1547/16-ц 01.08.2016 було накладено арешт на майно [PERSON] через невиконання ним зобов`язань перед [PERSON] 24.01.2017 було відмовлено у задоволенні позову, оскільки вважалося, що позов подано передчасно. З цього моменту [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй доньці, мав можливість передбачити негативні наслідки, які можуть виникнути для нього у разі виконання судового рішення (усвідомлював, що майно заберуть за борги). Також слід відзначити, що договори були укладені: відносно швидко після ухвалення рішення у справі та передувало моменту виконання договору позики, який збігав 10.08.2019. Крім того, як на думку суду, при укладенні 31.10.2017 оспорюваних правочинів відповідач [PERSON] діяв не як дарувальник, а його воля не відповідала зовнішньому його прояву та він не бажав реального настання правових наслідків, а його дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання майбутнього можливого рішення суду. Іншими словами, [PERSON] не стільки намагався подарувати будинок і земельну ділянку своїй дочці, скільки намагався приховати майно або позбутися майна. Посилання представників відповідачів на ті обставини, що дарування було здійснено повністю законно, а [PERSON] не мав наміру уникнути своїх зобов`язань, суд вважає безпідставними, оскільки вони не спростовують встановлених судом даних щодо фіктивності укладених правочинів. Натомість, судом безспірно встановлено, що [PERSON] має борг перед позивачем, що становить істотний розмір, проте дій щодо його повернення не вчиняються. Важливо зазначити, що переконливим аргументом для вирішення цієї справи не завадило б встановлення обставин, а саме чи було у відповідача [PERSON] інше нерухоме майно до моменту надходження позову до суду у 2016 році. А якщо майно було, то встановити час коли [PERSON] його відчужив та на користь кого. Згідно відомостей з виконавчого провадження № 71029756 (а.с. 133-138 том 2) станом на 30.05.2023 у [PERSON] відсутні: рахунки, транспортні засоби, право власності або інші речові права на нерухоме майно. Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає встановленим обставини того, що на час укладання зазначених договорів відповідач [PERSON] мав непогашені боргові зобов`язання, а нерухоме майно відчужене на підставі безоплатних договорів дарування та на користь фізичної особи, яка є його близьким родичем - донькою. Отже, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. Відповідно, договори дарування вчинені відповідачем в період наявності непогашених боргових зобов`язань, підтверджених судовими рішеннями, ставиться під сумнів у частині їх добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17). Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Докази про понесені відповідачкою [PERSON] 12.03.2015 та 24.06.2016 витрат на проведення ремонту облаштування прибудинкової території та решта (а.с. 156 том 1) суд не бере до уваги, за сукупності наступних факторів: ця обставина не є предметом розгляду; зазначається про понесення витрат до того моменту, як [PERSON] стала власником будинку 31.10.2017; не підтверджується обсяг проведених робіт котрі зазначені у письмових поясненнях (а.с. 151-155 том 1). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Підреза І.В. у судових дебатах зазначила, що підставою для відмови у задоволенні позову, як на її думку, є те, що на момент укладення договорів, які оспорюються, не існувало жодного судового рішення, тому не може бути мови про умисне відчуження спірного будинку. В рішенні вказаному порядком вище, суд послався на правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Зокрема, у цьому рішенні, як складову фраудаторності, зазначено "боргові зобов`язання за договором". Таким чином, спростовуються твердження про необхідність наявності складової "ухвалене судове рішення про стягнення боргу" або "розпочате виконавче провадження". Крім того, сторонами не заперечується наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] , що також підтверджується судовим рішенням 137/1547/16-ц. Встановивши, що оспорювані договори дарування укладені 31.10.2017 між відповідачами за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинені з метою уникнення відповідальності відповідача [PERSON] за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, суд дійшов висновку про задоволення позову про визнання правочинів недійсними, оскільки останні містять ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину. Також суд вважає, що у даному випадку неможливо відмовити у задоволені позову за спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Також позивач зазначає докази, з яких вбачається що 13.02.2023 [PERSON] дізнався про намір [PERSON] та [PERSON] реалізувати будинок за Адресою (а.с. 32-33 том 1). У зв`язку з наведеними обставинами, суд вважає, що позивач не порушив строку позовної давності. Це обумовлено тим, що порушення його прав є триваючим, і до цього моменту не було встановлено його участі у правочині. У судовому засіданні представники відповідачів стверджували, що позивач міг би дізнатися про укладення договору дарування, але не вказали конкретний час і обставини, за яких це повинно було статись. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 20 том 1) + 536,80 грн. (а.с. 20 зв. том 1) + 1073,60 грн.(а.с. 182 том 1) тому, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та пропорційно розміру задоволених вимог, з відповідачів підлягає солідарному стягненню на користь позивача 2684,00 грн. у якості відшкодування витрат зі сплати судового збору. Клопотань про відшкодування інших витрат учасниками процесу не заявлено.

Outcome: approved