Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до\~суду з\~позовом до\~ДП «Кіровоградський\~облавтодор» ВАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначає, що з 01.03.2006 року до 02.05.2022 року працювала головним бухгалтером філії «Олександрійська ДЕД» ДП «Кіровоградський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Наказом філії «Олександрійська ДЕД» ДП «Кіровоградський\~облавтодор» ВАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»№15-к від 02.05.2022 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При звільнені з нею не проведено кінцевий розрахунок, заборгованість з виплати заробітної плати становила 50132,78 грн. День фактичного розрахунку є 17.01.2023 року. Відповідно до довідки №10 від 17.01.2023 року середньоденна заробітна плата складає 497,29 грн. Однак згідно розрахункового листка за березень 2022 року [PERSON] відпрацювала 15 робочих днів, а не 22 як взято відповідачем при розрахунку середньоденної заробітної плати. За її підрахунками середньоденна заробітна плата складає 594,00 грн. ((заробітна плата у березні 2022 року 8921,59 грн. + заробітна плата у квітні 2022 року 12461,90 грн.) / (15 робочих днів у березні 2022 року + 21 робочий день у квітні2022) = 21383,49 грн. / 36 робочих днів). Посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 594,00 грн. за весь час затримки 184 робочих дні за період з 03.05.2022 року по 17.01.2023 року в розмірі 109296,00 грн. Також вирішити питання про розподіл судових витрат стягнувши з відповідача на її користь 1092,96 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову правничу допомогу. Ухвалою суду від 05.04.2023 року провадження по зазначеній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового розгляду справи (а.с.22). 16.05.2023\~року до\~суду надійшов\~відзив (а.с.29-33)\~ДП «Кіровоградський\~облавтодор» ВАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»в якому зазначено, що згідно ст. 117 КЗпП України відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, але не більш як за шість місяців. Натомість позивач звертається до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за період вісім місяців, що суперечить чинному законодавству. Окрім цього, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП. З огляду на правові висновки Верховного Суду з цього питання, оскільки сума невиплаченої заробітної плати становить 50132,78 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 109296 грн., що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності, просять позов задовольнити частково в розмірі 6712,30 грн. 28.07.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.44-45). Не погоджуючись із доводами відповідача, позивач зазначає, що саме з боку відповідача було допущено грубе порушення вимог трудового законодавства. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2023 року по 17.01.2023 року виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 594,00 грн., який розраховано у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109296,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат стягнувши з відповідача на її користь 1092,96 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову правничу допомогу. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Гаморя М.В. в судове засідання не з`явилися. Представник надав суду заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с.19, 27, 53). Представник відповідача ДП «Кіровоградський\~облавтодор» ВАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.26, 42, 51), заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив, подав заперечення проти позову. Суд на підставі ст.ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних у відсутність зазначених осіб. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, частина 1 якої передбачає відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.03.2006 року по 02.05.2022 року працювала головним бухгалтером філії «Олександрійська ДЕД» ДП «Кіровоградський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Наказом філії «Олександрійська ДЕД» ДП «Кіровоградський\~облавтодор» ВАТ\~«ДАК «Автомобільні\~дороги України»№15-к від 02.05.2022 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується світлокопіями трудової книжки та наказу №15-к від 02.05.2022 року.(а.с.9, 10). З письмових заяв учасників справи вбачається, що на день звільнення - 02.05.2022 року, в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, з позивачем не проведено кінцевий розрахунок із заробітної плати. Фактичний та остаточний розрахунок з [PERSON] відповідач провів 17.01.2023 року. Дані обставини визнаються сторонами та підтверджуються наданими суду письмовими доказами (а.с.15, 16). Через це, позивач просить стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (період з 03.05.2022 року по 17.01.2023 року 184 робочі дні) виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 594,00 грн. (заробітна плата у березні 2022 року 8921,59 грн. + заробітна плата у квітні 2022 року 12461,90 грн.) / (15 робочих днів у березні 2022 року + 21 робочий день у квітні2022) = 21383,49 грн. / 36 робочих днів). Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі за №6-144ц13, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Після звільнення [PERSON] відповідач не провів з нею повний розрахунок, та станом на 03.05.2022 року мав заборгованість на загальну суму 50132,78 грн., що підтверджується розрахунковим листком та визнається відповідачем. Повний розрахунок з позивачем проведено 17.01.2023 року. Дана обставина визнається сторонами та підтверджується наданими суду письмовими доказами (а.с.12, 16). Відповідно до довідки №10 від 17.01.2023 року, виданої відповідачем, середньоденна зарплата [PERSON] складає 497,29 грн. (а.с.13). При обчисленні цієї суми відповідач виходив з такого: (розмір заробітної плати у березні 2022 року 8921,59 грн. + заробітна плата у квітні 2022 року 12461,90 грн.) / (22 робочих дні у березні 2022 року + 21 робочий день у квітні2022) = 21383,49 грн. / 43 робочих днів) = 497,29 грн. Проте середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна\~\~заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно розрахункового листка [PERSON] за березень 2022 року відпрацювала саме 15 робочих днів та їй нарахована заробітна плата у розмірі 8921,59 грн. Отже, обчислюючи середню\~заробітну плату\~ [PERSON] \~треба виходити\~з наведених\~даних:(заробітна плата у березні 2022 року 8921,59 грн. + заробітна плата у квітні 2022 року 12461,90 грн.) / (15 робочих днів у березні 2022 року + 21 робочий день у квітні2022) = 21383,49 грн. / 36 робочих днів) = 593,98 грн. Після визначення\~середньоденної заробітної\~плати як\~розрахункової величини\~для нарахування\~виплат працівнику,\~здійснюється нарахування\~загальної суми\~середнього заробітку,\~яка обчислюється\~шляхом множення\~середньоденної заробітної\~плати на\~середньомісячне число\~робочих днів\~у розрахунковому\~періоді. Затримка розрахунку становить 184 робочих дні за період з 03.05.2022 року по 16.01.2023 року включно, тому середня заробітна плата за весь час затримки розрахунку при звільненні становить суму 109292,32 грн. (593,98 грн. х 184 дня). Проте згідно ст.117 КЗпП установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Затримка розрахунку за шість місяців становить 130 робочих днів за період з 03.05.2022 року по 31.10.2022 року включно, тому середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні становить суму 77217,40 грн. (593,98 грн. х 130 днів). Однак, вирішуючи спір по суті, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, суд у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18) враховує, що метою ст.ст.116, 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Заразом, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). Як підставу для зменшення суми середнього заробітку, суд враховує те, що відповідачем було здійснено дії для виплати заборгованості, також враховує очевидну неспівмірність встановлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності (цей принцип у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею), беручи до уваги критерії оцінки, які сформульовані Великою Палатою Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зважаючи на непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 30 000,00 грн. середнього заробітку у відшкодування затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що на підставі ст.ст.137, 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1092,96 грн. (а.с.5) та 5000 грн. понесених нею витрат на професійну правничу допомогу (а.с.17-20, 54-56).

Outcome: partial