Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

09.05.2023 представник позивача, адвокат Племянніков Богдан Дементійович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що 09.12.2022 позивач - [PERSON] уклав з відповідачем - [PERSON] договір про намір купівлі-продажу нерухомості та передачу завдатку, згідно якого предметом є угода сторін, відповідно до якої продавець (відповідач) має намір продати, а покупець (позивач) придбати майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні), що являє собою 3-кімнатну квартиру, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. (площа кухні - 8,8 кв.м.), що розташована за адресою: [ADDRESS] (п.1.1 Договору). Згідно п.2.1 Договору, з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього Договору, покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка складає 37450 (тридцять сім тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Зазначена сума із згоди Покупця переводиться Продавцем в інший вид матеріальних активів, а саме: 1000 (одна тисяча) доларів США з метою уникнення обезцінювання в результаті інфляційних процесів. Згідно п.3.1 Договору, фактична передача квартири (будинку) покупцеві буде здійснена не пізніше 09.02.2023. Згідно абзацу 2, п.5.1 Договору, у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк не пізніше 09.02.2023 з причини не залежної від продавця, при відмові банку, продавець зобов`язується повернути гарантійну суму. Станом на сьогодні, договір купівлі-продажу квартири не укладено, строк на укладення договору купівлі-продажу пройшов, але відповідач не повернув позивачеві обумовлену п.2.1 Договору суму. Таким чином, у відповідача перестали існувати підстави для зберігання у себе грошових коштів позивача у розмірі 1000 Доларів США і такі кошти є безпідставно набуті і підлягають поверненню. Щодо повернення грошових коштів в іноземній валюті, то згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тому, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, судові витрати пов`язані з розглядом справи та судовий збір у розмірі 1073,60 грн. 19.05.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача, адвокат Племянніков Богдан Дементійович, у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду письмові заяви про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, заяв з процесуальних питань та відзив на позов до суду не подала. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 09.12.2022 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір про намір купівлі-продажу нерухомості та передачі завдатку (а.с. 7-9), предметом якого є угода сторін, а саме: продавець має намір продати, а покупець придбати майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні), що являє собою 3-кімнатну квартиру, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. (площа кухні - 8,8 кв.м.), що розташована за адресою: [ADDRESS] (п.1.1 Договору). Згідно п.2.1 Договору та відповідно до ст. 638 ЦК України, сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості до 09.02.2023 і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього Договору, покупець передав, продавець прийняв гарантійну суму, яка складає 37450 (тридцять сім тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Зазначена сума із згоди покупця переводиться продавцем в інший вид матеріальних активів, а саме 1000 (одна тисяча) доларів США з метою уникнення обезцінювання в результаті інфляційних процесів. Згідно п.3.1 Договору, фактична передача квартири (будинку) покупцеві буде здійснена не пізніше 09.02.2023. Згідно абзацу 2 п.5.1 Договору, у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк не пізніше 09.02.2023 з причини не залежної від продавця, при відмові банку, продавець зобов`язується повернути гарантійну суму. Згідно п. 5.2 Договору у разі не укладення договору купівлі-продажу в строк не пізніше 09.02.2023 з причини залежної від продавця, продавець зобов`язується повернути гарантійну суму. Також, з вказаного договору вбачається, що він укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений не був. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у п.п.(п. 6.56. - 6.58 постанови від 15.06.2021 р. у справі № 904/5726/19 у процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд, в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, шо зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1-3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Отже, правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Відповідно до ч. 1-3 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Вищенаведене узгоджується з умовами договору, укладеного між сторонами та з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 13.02.2013 у справі №6-176цс12, підтриманий неодноразово Верховним Судом, в тому числі в постановах від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц, від 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 та від 13.01.2021 у справі №686/6823/14-ц. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В результаті аналізу правових норм та судової практики Верхового Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. 09.12.2022 між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири позивачем, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу кошти у розмірі 37450,00 грн., що на дату підписання попереднього договору в еквіваленті становило 1000 доларів США, як гарантійну суму (авансовий платіж) в рахунок сплати вартості об`єкта нерухомого майна. Тому, враховуючи, що основний договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, в строки визначені попереднім договором між сторонами не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передані відповідачу грошові кошти в розмірі 37450,00 грн., що еквівалентно станом на 09.12.2022 - 1000 доларів США, яка названа у договорі про наміри купівлі-продажу нерухомості та передачі завдатку від 09.12.2022 гарантійною сумою, фактично є авансом, оскільки при передачі вказаної суми не було дотримано умов, передбачених ст. 570 ЦК України. Таким чином, відповідно до ст. 570 ЦК України, відповідачка зобов`язана повернути позивачу суму авансу, оскільки договір купівлі-продажу не був укладений між сторонами. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідачка відзив з належними та допустимими доказами в заперечення проти позову та спростування доводів позивача до суду не подала. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору - 1073,60 грн. (а.с. 6).

Outcome: approved