Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

В грудні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Чучковську А.В. звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , в якому просила: встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 24.11.2013 р. по 29.04.2022 р.; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] наступне майно: апартаменти, групу нежитлових приміщень № 137, загальною площею 45,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203349280000); легковий автомобіль «Toyota RAV4», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; загальний причіп бортовий Сантей, номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; спеціалізований вантажний фургон малотоннажний «Opel Movano», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , [INFO] перебував в зареєстрованому шлюбі із 09.04.2002 р., який було розірвано рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 02.02.2006 року по справі № 2-9/2006. В період зазначеного шлюбу народились двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, [PERSON] , [INFO] перебував в зареєстрованому шлюбі із 05.11.2011 р. по 23.11.2013 р., в період якого подружжя спільних дітей не мали. Позивач вказує, що 30.04.2022 року між [PERSON] та позивачем було офіційно зареєстровано шлюб. Однак, в період із 24.11.2013 року по 29.04.2022 року, включно, [PERSON] та позивач проживали однією сім`єю без юридичної реєстрації шлюбу, в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що за час спільного проживання [PERSON] працював в МЖК БУД, а позивач працювала в ТОВ «Міопласт», та їх дохід складав спільний бюджет родини. За спільні кошти подружжям було придбано наступне майно: апартаменти, група нежитлових приміщень № 137, загальною площею 45,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль «Toyota RAV4», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; загальний причіп бортовий Сантей, номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; спеціалізований вантажний фургон малотоннажний «Opel Movano», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . З огляду на те, що вказане майно було придбано в період спільного проживання [PERSON] та позивача, а відтак воно належить позивачу та [PERSON] , на праві спільної сумісної власності в рівних частинах. [INFO] під час виконання військового обов`язку [PERSON] помер. Після смерті, останнього, приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. була заведена спадкова справа № 6/2022, та спадкоємцями померлого є позивач, як дружина, їх спільний син [PERSON] , мати померлого [PERSON] , та діти спадкодавця від першого шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , в інтересах якого виступає його мати [PERSON] . Позивач вказує, що без встановлення факту спільного проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу впродовж 24.11.2013 р. по 30.04.2022 р., та, відповідно, визнання рухомого та нерухомого майна, набутого в цей час, їх спільною сумісною власністю позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на частину у цьому майні, як співвласник. Посилаючись на викладене, а також з метою належної реалізації своїх майнових прав позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В лютому 2023 року до суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідачів просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не доведено початок фактичних шлюбних відносин саме із 24.11.2013 р., а також надані позивачем докази дають підстави вважати, що факт, який просить встановити позивач не мав місце у вказаний нею період, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення юридичного факту, та, відповідно, інших пред`явлених позовних вимог, як похідних. В лютому 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем надано достатні докази на підтвердження проживання [PERSON] та позивача, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний період. Твердження сторони відповідача є непослідовними та суперечать наявним у справі доказам, що свідчить про хибність заперечень на позов та наявність підстав для задоволення пред`явлених позовних вимог. В ході розгляду справи до участі в розгляді справи було залучено в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильську Ларису Семенівну. Крім того, в ході розгляду справи стороною позивача було збільшено позовні вимоги, та позивач просила суд: встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 24.11.2013 р. по 29.04.2022 р.; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] наступне майно: апартаменти, групу нежитлових приміщень № 137, загальною площею 45,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203349280000); легковий автомобіль «Toyota RAV4», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; загальний причіп бортовий Сантей, номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; спеціалізований вантажний фургон малотоннажний «Opel Movano», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності: на частину апартаментів, групи нежитлових приміщень № 137, загальною площею 45,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203349280000); на частину легкового автомобіля «Toyota RAV4», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; на частину загального причепу бортового Сантей, номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; на частину спеціалізованого вантажного фургону малотоннажного «Opel Movano», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.05.2023 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відзив на позов до суду не подала. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20). Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України,майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо такого майна, досліджуються обставини створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, встановлюється час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові, речові та електроні докази, а також висновки експертів. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю, до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в м. Києві, та проживає за адресою: [ADDRESS] . [INFO] народився [PERSON] , та його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. [INFO] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зроблено актовий запис № 636. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині було присвоєно [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі із 09.04.2002 р., та в липні 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу. В період зазначеного шлюбу у них народились двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі із 05.11.2011 р., який було розірвано 23.11.2013 р., та в період якого подружжя спільних дітей не мали, та докази зворотному в матеріалах справи відсутні. Позивач вказує, що в період із 24.11.2013 року (після розірвання шлюбу із [PERSON] ) по 29.04.2022 року (до офіційної реєстрації шлюбу), включно, [PERSON] та позивач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що за час спільного проживання [PERSON] працював в МЖК БУД, а позивач працювала в ТОВ «Міопласт», та їх дохід складав спільний бюджет родини. Крім того, на підтвердження спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] та наявність взаємних прав та обов`язків, як чоловіка та жінки, позивачем надано суду копію договору дарування земельної ділянки від 27.08.2013 року, укладеного між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваним), за умовами якого дарувальник подарував, а обдаровувальний прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,137 га, розташовану по [ADDRESS] . Також, 22.02.2017 року [PERSON] було укладено договір № 02/22 на туристичне обслуговування від 22.02.2017 року, відповідно до умов якого позивачем було здійснено замовлення туристичної подорожі на період із 26.03.2017 р. по 04.04.2017 р. для [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 05.12.2019 року [PERSON] було оформлено довіреність, яка була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом КМНО Стабровською О.А. за № 4644, - на ім`я [PERSON] , якою він уповноважив позивача представляти його інтереси у всіх без винятку установах. Відповідно до довідки ОСББ «Григоренко 16» від 28.11.2022 року, було встановлено, що позивач в період із 24.11.2013 р. по 29.04.2022 р., дійсно проживала однією сім`єю із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідченнями сусідів-мешканців будинку [ADDRESS] . 15.05.2017 року між ТОВ «Кадорр-Київ Плюс» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 1-10-1/38, а 14.02.2020 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на апартаменти, групу нежитлових приміщень № 137, загальною площею 45,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 25.05.2018 року [PERSON] було оформлено та нотаріально посвідчено заяву, відповідно до якої, останній, довів до відома всіх зацікавлених осіб про те, що гроші, які були витрачені його цивільною дружиною [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] , є її особистою приватною власністю, та вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності. Крім того, 26.05.2018 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на легковий автомобіль «Toyota RAV4», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 22.08.2018 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на загальний причіп бортовий Сантей , номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 27.08.2020 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на спеціалізований вантажний фургон малотоннажний «Opel Movano», номер шасі/кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Наявні у справі докази свідчать про те, що зазначене майно було придбано в період спільного проживання [PERSON] та позивача, та після народження, у останніх, в 2016 році спільної дитини [PERSON] , а відтак посилання сторони позивача на те, що воно належить позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як чоловіку та дружині, які не перебували в зареєстрованому шлюбі є слушними. Однак, як зазначалось вище [INFO] під час виконання військового обов`язку [PERSON] помер, та після смерті, останнього, приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. була заведена спадкова справа № 60/2022. З копії матеріалів спадкової справи вбачається, що до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач, як дружина, яка діє в своїх інтересах та в інтересах сина [PERSON] , а також діти спадкодавця від першого шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , в інтересах якого виступає його мати [PERSON] . Однак, постановою приватного нотаріуса КМНО Рильської Л.С. від 09.05.2023 року № 146/02-14, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право власності на майно, як на частку у спільному майні подружжя після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , оскільки, позивачем не подано нотаріусу рішення суду на підтвердження юридичного факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в порядку ст. 74 СК України. Позивач в обґрунтування позовних вимог вказувала, що після офіційної реєстрації розірвання шлюбу в листопаді 2013 року, вона постійно проживала із [PERSON] як чоловік та дружина, мали спільний побут та бюджет, взаємні права та обов`язки, та стороною відповідачів належними доказами вказані обставини в ході розгляду справи спростовані не були. Також позивач вказує, що рухоме та нерухоме майно було придбано за спільні кошти сторін, та є майном, яке було набуте чоловіком та жінкою, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а тому, остання, має право на 1/2 частини спірного майна, як співвласник. Суд вважає, що вказані обставини знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та матеріалами справи підтверджено, що позивач була працевлаштована та отримувала відповідний дохід, мала певні заощадження та кошти, а відтак могла вкладати кошти у спільний сімейний бюджет за час проживання із [PERSON] . Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснювала платежі за комунальні послуги в квартирі, де проживала разом із [PERSON] та їх спільним сином. Крім того, спільне проживання сторін як до купівлі майна, так і після також підтверджується фотокартками, наданими позивачем, на яких сторони зображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, із спільною дитиною, на різних заходах тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання позивача із [PERSON] до моменту придбання майна. Як вбачається із наявних у справі доказів позивач, [PERSON] та його діти, за час свого спільного проживання відпочивали разом та подорожували. Факт спільного проживання сторін також підтвердили свідки, які в ході розгляду справи пояснили, що позивач та [PERSON] проживали разом як чоловік та дружина, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки. Аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окрема так і в сукупності між собою, суд вважає доведеним те, що позивач із [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено, в т.ч. показаннями свідків, які узгоджуються як між собою, так і з іншими наявними у справі доказами. Варто вказати на те, що стороною відповідача в ході розгляду справи об`єктивно нічим не було спростовано обґрунтування позовних вимог щодо факту проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю у вказаний позивачем період, як і не надано доказів того, що спірне майно було придбано [PERSON] за власні кошти. Враховуючи наведене, а також приймаючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання позивача та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період із 24.11.2013 р. по 29.04.2022 р., включно тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, а також факт набуття за час спільного проживання спірного майна. Також, приймаючи до уваги наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що спірне майно було придбано за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, що не було спростовано стороною відповідачів, а відтак підлягає поділу відповідності до ст.ст. 60, 69, 70 СК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача переконливими доказами спростовані не були, а відтак суд вважає позовні вимоги законними, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved