Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу. В обґрунтування вимог зазначив, що 24.01.2022 між позивачем та відповідачем укладено Договір позики, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 1\~000,00 доларів США, що в грошовому еквіваленті на дату укладення договору становило 29\~000,00 грн., та згідно умов Договору при поверненні боргу ця сума має бути рівною 1\~000,00 доларів США. Відповідно до Договору позики строк надання позики до 24.03.2022. Однак відповідач не сплатив борг та уникає вирішення спору. Позивач зазначає, що виконав умови Договору та надав у встановлений строк грошові кошти у сумі 1\~000,00 доларів США, що станом на 24.01.2022 становило 29\~000,00 грн., а відповідач, як позичальник, не виконав своїх зобов`язань за Договором, борг не повернуто у визначений строк 24.03.2022, що станом на 29.05.2022 становить 36\~586,00 грн. (курс НБУ станом на 29.05.2023 1 долар США = 36,586 грн.). Додатково зазначає, що пунктом 6 Договору передбачена відповідальність сторін, а саме у випадку прострочення повернення позики Позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Оскільки, законом передбачено, що стягнення пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тому розрахунок пені здійснено до 25.09.2022, враховуючи подвійну облікову ставку НБУ. Також позивач звертає увагу, що штрафні санкції нараховуються з 25.03.2022, тому при розрахунку штрафних санкцій враховується курс НБУ станом на 25.03.2022 1 долар США = 29,254 грн., отже сума боргу становила 29\~254,00 грн. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з нього на свою користь загальну суму заборгованості в розмірі 49\~648,47 грн., яка складається з заборгованості за Договором позики від 24.01.2022 у сумі 36\~586,00 грн., пені в сумі 5\~730,58 грн., інфляційних втрат у сумі 6\~295,58 грн., 3% річних у сумі 1\~036,31 грн., а також стягнути сплачений судовий збір у сумі 1\~073,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 3\~000,00 грн. Ухвалою суду від 17.07.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням та шляхом публікації оголошення на сайті суду, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та відсутність заяви позивача про розгляд справи в заочному порядку з винесенням по справі заочного рішення, що є обов`язковою підставою для розгляду справи в заочному порядку (п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Відповідно до вимог часини 1 статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини 1 статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 24.01.2022 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 29\~000 грн. у борг (п. 1. Договору). Відповідно до п. 5.2. Договору Позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 24.03.2022. Вказані факти підтверджуються оригіналом Договору позики від 24.01.2022 (а.с. 23). Однак, відповідач не повернув отримані грошові кошти та уникає вирішення спору. Договір підписаний особисто відповідачем, що ним не спростовано. На момент винесення рішення борг не повернуто. Згідно зі статтею 208\~ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207\~ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08.06.2016 (справа № 1103цс16), від 12.04.2017 (справа № 442/8157/15-ц), тощо, яка згідно зі статтею 263 частиною 4 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, З матеріалів справи вбачається, що сторони дотримались письмової форми договору. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526\~ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до частин 2, 3 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями статті 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз статті 545\~ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Позивачем надано оригінал Договору позики від 24.01.2022, що свідчить про отримання відповідачем грошової суми в розмірі 29\~000 грн., підпис відповідача у Договорі свідчить про те, що він взяв на себе зобов`язання повернути вказану суму до 24.03.2022. Тому встановивши, що між сторонами укладений Договір позики, підтверджується не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, що дає підстави суду зробити висновок про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу договору у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545\~ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (постанова Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № справа № 654/2275/16-ц). Ознайомившись із наданим договором, суд вважає, що позивачем не доведено, що він передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 1\~000 доларів США, оскільки п. 1. Договору чітко визначено валюту боргового зобов`язання, і це гривня. Твердження позивача про те, що ним передано у борг відповідачу грошові кошти в сумі 1\~000 доларів США не доведені належними та допустимими доказами. Суд не приймає до уваги запис, який зроблений у Договорі під підписами сторін договору, у графі «Особи, які були присутні при передачі грошових коштів», а саме: «Сумма равная 1\~000 $ (одной тысячи долларв)» (мовою оригіналу), оскільки це може свідчити лише про визначений сторонами договору еквівалент. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення боргу за Договором позики від 24.01.2022 та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором у сумі 29\~000,00 грн. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача 5\~730,58 грн. пені на підставі п. 6. Договору, 6\~295,58 грн. інфляційних втрат та 1\~036,31 грн. 3 % річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України. Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Приписами ч. 2 ст.\~625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача пені (згідно ст. 549 ч. 3 ЦК України та п. 6. Договору) у сумі 5\~730,58 грн., розміру 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) на суму основного боргу, що становить 1\~036,31 грн., та суми інфляційних витрат (згідно ст. 625 ЦК України) за весь час прострочення у розмірі 6\~295,58 грн. Представником позивача у позовній заяві проведено розрахунки пені, встановленого індексу інфляції та 3% річних від прострочених сум боргу з урахуванням невиплачених відсотків (а.с. 4, 5). З вказаних розрахунків вбачається, що 3% річних та інфляційні збитки нараховані за період з 25.03.2022 по 29.02.2023, а пеня з 25.03.2022 по 25.09.2022. З цього приводу суд зазначає таке. Указом Президента\~України від\~24.02.2022\~№64/2022«Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» введено воєнний стан з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Пунктами 18, 19 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі\~прострочення позичальником\~виконання грошового\~зобов`язання\~за договором,\~відповідно до\~якого позичальнику\~було надано\~кредит (позику) банком\~або іншим\~кредитодавцем (позикодавцем),\~позичальник звільняється\~від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу,\~а також\~від обов`язку\~сплати на\~користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, пеня, інфляційні втрати та 3% річних за ч. 2 ст.625\~ЦК України з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за Договором позики, не підлягають стягненню на період дії військового стану. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині. Стосовно вимоги про стягнення правової допомоги. Пунктом 5 частини 3 статті 133\~ЦПК\~України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137\~ЦПК\~України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат та в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу надано лише Договір № б/н про надання правничої допомоги від 25.05.2023. Відсутність документального підтвердження фактично понесених витрат на правову (правничу) допомогу (квитанція, платіжне доручення, тощо), а також акту виконаних робіт, відповідно до вищезазначених позицій Великої Палати Верховного Суду є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування такої витрати. Згідно частини 1 статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, а саме судового збору в сумі 1\~073,60 грн., сплаченого при подачі позову, тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 627,10 грн. (29\~000,00 грн. х 1\~073,60 грн. / 49\~648,47 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial