Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Позивач просив суд: 1. Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] з онукою [PERSON] та передавати дитину відповідно встановленого графіку. 2. Визначити [PERSON] порядок спілкування з онукою [PERSON] [INFO] , встановивши наступний графік їх побачень без присутності матері: - кожної п`ятниці з 16:00 до 20:00; 2-га та 4-та субота місяця з 10:00 до 20:00 неділі; Щороку: 18 травня (день народження позивача) з 10:00 до 20:00; 2-га половина зимових та літніх канікул, а саме з 2 по 10 січня та з 15 липня по 31 серпня. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2021 року відкрито провадження у справі, було призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. На підставі розпорядження № 01-08-473 від 16.06.2023 року щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 761/16421/22 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2023 року призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] (далі - позивач) є дідусем малолітньої [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована та проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Батьками малолітньої [PERSON] є [PERSON] (далі - відповідач) та [PERSON] , який є сином позивача. До 28.01.2020 [PERSON] постійно спілкувався з позивачем, та проводила з ним час, а також літній відпочинок в заміському будинку. На неодноразові звернення до відповідача не перешкоджати у реалізації права позивача на спілкування з онукою та її виховання, відповідач не відреагувала та категорично відмовила у наданні йому можливості спілкуватися з онукою та брати участь у її вихованні. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом, за захистом своїх порушених прав, до відповідача. Відповідач подала до суду відзив, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не надав доказів того, що саме відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позивач необґрунтовано просить визначити порядок спілкування з онукою, встановивши графік їх побачень, який може порушувати батьківські обов`язки відповідача. Просив врахувати відсутність тісних зв`язків між позивачем та дитиною. 14.07.2023 року відповідач подала до суду докази реєстрації ВПО [PERSON] разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні, яке відбулось 13.09.2023 року, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулось 13.09.2023 року, відповідач не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. В судове засідання, яке відбулось 13.09.2023 року, третя особа не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, заслухавши позивача, врахувавши їх процесуальні заяви, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , батьком якої є [PERSON] . Як встановлено судом, і це підтверджено сторонами у справі, [PERSON] є дідусем [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №109/04/40-7490 від 19.10.2021 року, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації підтримує бажання діда [PERSON] спілкуватися з онукою [PERSON] , [INFO] , та вважає, що зустрічі повинні відбуватися згідно графіка, а саме: щовівторка та щочетверга з 17:00 год. до 20:00 год.; І та ІІІ субота місяця з 10:00 год. до 20:00 год.; 18 травня, у день народження [PERSON] . Відповідно до копії довідки про взяття на облік ВПО №3505-5000516966 від 28.03.2022 року, [PERSON] , [INFO] , фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (Рішення ЄСПЛ у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108). Також ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ у справі «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, § 82). Подібні правові висновки щодо врахування найкращих інтересів дитини висловлені у рішенні ЄСПЛ від 23 липня 2019 року у справі «Швець проти України» («Shvets v. Ukraine», заява № 22208/17), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15 (провадження № 61-14491сво20). При цьому у вищевказаній постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено, у тому числі, й те, що для врахування балансу інтересів у цій справі суд звертається до положеннястатті 257 СК України, згідно з якою баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Тлумачення наведених норм матеріального права у системному поєднанні з прецедентними рішеннями ЄСПЛ дає підстави вважати, що дід має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Саме збалансування наведених вище прав і гарантій має бути основою для належного виконання рішення суду про участь у спілкуванні дитини з дідом. Вказані за змістом висновки викладено Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 607/9336/20 (провадження № 61-20367св21), вирішуючи питання про права діда та баби на спілкування зі своєю онукою та на участь у її вихованні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України). Відповідно до статті 263 СК України, спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 СК України. Так, статтею 159 СК України зазначено, що суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання, тощо), місце та час спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що баба, дід мають право на особисте спілкування з онуками, а мати не має права перешкоджати їм спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В той же час, звертаючись з даним позовом до суду, позивачем не було надано та не було доведено належними, достовірними та допустимими доказами те, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкування позивача з онукою. Не було здобуто таких доказів і під час розгляду даної справи. Суд, в судовому засіданні, яке відбулось 13.09.2023 року, роз`яснював позивачу його право на подачу доказів в обґрунтування позовних вимог, проте, позивач просив розглядати справу на підставі наявних матеріалів. Згідно до ч. 1ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. При цьому суд зауважує, що визначений позивачем спосіб участі у спілкуванні та вихованні онуки не у повній мірі відповідає інтересам останньої та призведе до порушення балансу рівності прав всіх членів сім`ї на участь у вихованні дитини. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст. 19 СК України). Відповідно до правових висновків Верховного Суду (дивитись, наприклад, постанову від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц, також mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18)) висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Суд не погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування, оскільки він оскільки несе виключно інформативний характер та має рекомендаційний характер.Крім того, з вказаного висновку не вбачається, що відповідач чинила перешкоди позивачу у спілкуванні зонукою. Враховуючи наведене, вимоги щодо усунення перешкод у спілкуванні з онукою задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Щодо задоволення інших вимог в частині графіку спілкування позивача з дитиною, суд дійшоввисновку про їх відмову, оскільки вони є похідними від вимог про усунення перешкод позивача у спілкуванні з онукою. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed