Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до суду з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Волинської Людмили Василівни, в якому просить\~визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., реєстровий номер 64, укладений від її імені. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 січня 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., реєстровий номер 64. Позивач стверджує, що договір укладено від її імені її сином [PERSON] на користь її онуки - [PERSON] , без її згоди. Позивач повідомила, що вона не уповноважувала свого сина [PERSON] на укладення даного договору, ніколи не мала наміру продавати дану квартиру та жодних коштів від купівлі-продажу нерухомого майна вона не отримувала. Просить позов задоволити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.01.2022. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.01.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.01.2023, із врахуванням ували суду про виправлення описки від 08.02.2023, вирішено витребувати\~у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Волинської Л.В. копію оскаржуваного договору та всі документи, які стали підставою посвідчення оскаржуваного правочину - реєстровий номер 64 від 25.01.2022. 15.02.2023 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що [PERSON] є його матір`ю, з якою у них завжди були теплі і довірливі відносини. Відповідач повідомив, що після смерті його брата [PERSON] , позивач вступила у спадщину після смерті сина, разом з її онуком [PERSON] та вони обоє стали власниками квартири [ADDRESS] . Відповідач стверджує, що [PERSON] хотіла виплатити онуку [PERSON] його частку у квартирі, відтак вирішила продати належну їй однокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] повідомив, що 17.12.2021 в офісі приватного нотаріуса Лаврик Т.Я. мати надала йому довіреність на оформлення спадщини та продаж квартири, нотаріусом було роз`яснено їй зміст такої та повноваження представника. Окрім того, відповідач повідомив, що його донька [PERSON] з чоловіком вирішили купити квартиру на [PERSON] , яку продавала [PERSON] , ціну якої вони погоджували самостійно між собою. Оскільки, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] було втрачено позивачем, 13.01.2022 вона оформила ще одну довіреність, у якій надала право подарувати будь-яке рухоме та нерухоме майно [PERSON] та одержувати дублікати документів, які стосуються оформлення спадщини після смерті її сестри [PERSON] та її чоловіка. Після отримання усіх необхідних документів, його донька [PERSON] зі своїм чоловіком повністю розрахувалися з [PERSON] , жодних претензій в останньої щодо розрахунку не було, відтак отримавши від неї повне погодження, було оформлено договір купівлі продажу. Просить відмовити у задоволенні позову. 15.02.2023 відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому повідомила, що [PERSON] є її бабусею, з якою вона завжди перебувала у приязних відносинах. Відповідач повідомила, що [PERSON] фактично проживає у квартирі [ADDRESS] . У 2017 році [PERSON] після смерті своєї сестри [PERSON] та її чоловіка [PERSON] успадкувала однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Крім того, після смерті свого сина [PERSON] (помер [INFO] ), позивач вступила у спадщину і, на рівні із своїм внуком Денисом, успадкувала частки квартири [ADDRESS] . Оскільки, [PERSON] мав намір продати успадковану квартиру, відтак [PERSON] хотіла виплатити належну йому частку, для чого вирішила продати квартиру [ADDRESS] . Відповідач зазначила, що оформити свої спадкові права та продати квартиру по [ADDRESS] позивачка уповноважила свого сина [PERSON] , видавши йому довіреність від 17.12.2021, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за №2836. Однак, виконати доручення [PERSON] не міг, оскільки позивач втратила правовстановлюючі документи на вказану квартиру. Для відновлення цих документів позивач 13.01.2022 видала [PERSON] ще одну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. за № 41. Вказана довіреність передбачала повноваження [PERSON] на продаж належних позивачу квартир, одержання дублікатів, які стосуються оформлення спадщини після [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , а також на дарування будь-якого рухомого і нерухомого майна її онуці [PERSON] . Відповідач повідомила, що на підставі вказаної довіреності [PERSON] одержав у Першій Львівській державній нотаріальній конторі дублікати свідоцтва про право на спадщину позивача на квартиру по [ADDRESS] . Окрім того, [PERSON] повідомила, що дізнавшись про продаж квартири, вони з чоловіком вирішили її придбати, про що відразу повідомила бабусю, на що вона зовсім не заперечувала, навпаки, була задоволена, що не потрібно буде довго шукати покупця. Після чого, вони узгодили вартість квартири, та [PERSON] повідомила, що така становить 28 тис. дол., а якщо оцінка майна буде вищою, тоді згідно оцінки. Ринкова вартість квартири на момент продажу становила 846 700.00 грн., що підтверджується звітом про оцінку, зробленим ПП «Оціночна компанія «АПЕКС». Враховуючи попередні домовленості з [PERSON] квартира була придбана за 850 000.00 грн., що становило еквівалент приблизно 30 000.00 дол. США. Відповідач повідомила, що грошові кошти за квартиру були сплачені повністю безпосередньо [PERSON] в її квартирі по [ADDRESS] . Розрахунки проводилися в присутності [PERSON] та [PERSON] . Після розрахунків із бабусею усі поїхали до нотаріуса оформляти договір, як було домовлено. Відповідач стверджує, що саме [PERSON] була ініціатором продажу квартири [ADDRESS] , була добре обізнана, що квартира купується саме її онукою, вона особисто погодила ціну та отримала кошти в повному обсязі. Просить відмовити у задоволенні позову. 21.02.2023 позивач подала відповідь на відзив, у якому повідомила, що грошей від сина [PERSON] або онуки [PERSON] вона не отримувала. Відповідач стверджує, що її син та онука говорять неправду, вони неправомірно без її згоди та шляхом обману заволоділи її квартирою. Просить позов задоволити. 23.02.2023 на виконання вимог ухвали суду Приватним нотаріусом Волинською Людмилою Василівною надано копії документів. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 23.02.2023 справу за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Волинської Людмили Василівни про\~визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири\~вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 24.03.2023 відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, у яких просить суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 06.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна в судове засідання не з`явилася, однак про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Судом встановлено, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] /а.с.107/. Квартира [ADDRESS] перебувала на праві власності [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом /а.с.90, 92/. Довіреністю від 17.12.2021 [PERSON] , [INFO] , уповноважила [PERSON] , [INFO] , володіти та розпоряджатися усім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори), зокрема купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, приватизувати жилі будинки, квартири, земельні ділянки та інше рухоме та нерухоме майно, проводити розрахунки по укладених угодах, укладати усі правочини (договори), зміст яких відповідає вимог закону. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстраційний номер 2836 та дійсна до 17.12.2024 /а.с.98/. Окрім того, довіреністю від 13.01.2022 [PERSON] , [INFO] , уповноважила [PERSON] , [INFO] , володіти та розпоряджатися усім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори), зокрема купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, приватизувати жилі будинки, квартири, земельні ділянки та інше рухоме та нерухоме майно, а також подарувати будь яке нерухоме та рухоме майно в тому числі земельні ділянки її онуці [PERSON] , [INFO] , проводити розрахунки по укладених угодах, укладати всі правочини (договори), зміст яких відповідає вимог закону. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстраційний номер 42 та дійсна до 13.01.2025 /а.с.27/. 25 січня 2022 року між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстраційний номер 2836, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 850000 грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання договору відповідно до вимог чинного законодавства. Договір купівлі продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №64 /а.с.88-89/. Оціночна вартість квартири [ADDRESS] , станом на 25.01.2022 становила 846700 грн., що підтверджується копією висновку про вартість майна /а.с.94/. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо невстановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. За вимогами статті 232 ЦК України, на яку покликається позивач, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та не згода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому немає значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин у супереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Судом встановлено, що зміст укладеного та посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу не суперечить нормам\~Цивільного Кодексу, яким передбачена можливість укладання договору на підставі довіреності. У відповідності до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні. У відповідності до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Досліджуючи докази надані сторонами по справі суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано будь-якого об`єктивного і переконливого доказу про наявність зловмисної домовленості між представником Продавця [PERSON] та Покупцем [PERSON] . Обов`язок доведення цього за приписами закону несе саме позивач, при цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного позивачем не надано та матеріали справи не містять. Встановлено, що дії [PERSON] , як представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень, що підтверджується довіреністю, де повноваження на підписання всіх передбачених законом правочинів (договорів) [PERSON] було надано [PERSON] як повіреному. [PERSON] за власною волею було надано [PERSON] право представляти її інтереси згідно цієї довіреності, в тому числі на відчуження майна. Досліджуючи докази надані сторонами по справі та перевіряючи спосіб захисту обраний представником позивача суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано будь-якого об`єктивного і переконливого доказу, того, особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим вважає ці обставини позивачем не доведені. Слід зазначити, що позивачем та її представником не доведено зловмисної домовленості між сторонами договору. Що стосується доводів сторони позивача з приводу того, що [PERSON] не отримала гроші від продажу нерухомого майна, суд зазначає наступне. Суд, при розгляді вказаної справи, заслухав покази свідків, які повідомили наступне. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2010 року та мають двох дітей. Свідок повідомив, що вони з сім`єю проживають в с. Солонка, де живуть батьки його дружини.Свідок зазначив, що протягом трьох років вони з дружиною планували придбати нерухомість, тому вирішили купити квартиру в її бабусі. Повідомив, що перед укладенням договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] в нотаріуса, він та його дружина перебували в квартирі, де проживає [PERSON] , що за адресою: [ADDRESS] , де передали останній грошові кошти в розмірі 850 000 грн. Також, свідок зазначив, що усі витрати щодо укладення договору купівлі - продажу квартири оплачувала його дружина [PERSON] , які становили приблизно 20 000 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та є матір`ю [PERSON] . Свідок повідомила, що вона з сім`єю проживають в с. Солонка. Свідок зазначила, що її донька придбала у своєї бабусі [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 850 000 грн., які вона передала в квартирі, де проживає [PERSON] , що за адресою: [ADDRESS] . Свідок повідомила, що бачила як [PERSON] перераховувала грошові кошти та забрала їх. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] є її бабусею, з якою вони перебували завжди у дружніх відносинах. Свідок зазначила, що у власності [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] . Одного разу батько прийшов від бабусі та повідомив, що вона планує продавати квартиру. [PERSON] зазначила, що це її зацікавило та вона поговорила з бабусею про купівлю квартири, за яку бабуся хотіла отримати 28 000 доларів США. Свідок повідомила, що перед укладенням договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] в нотаріуса, вона перебувала в квартирі, де проживає [PERSON] , що за адресою: [ADDRESS] , де передала останній грошові кошти в розмірі 850 000 грн. Бабуся перерахувала гроші та підтвердила, що все добре, відтак сказала, що можна їхати до нотаріуса. Таким чином, аналізуючи вказані покази свідків, суд дійшов висновку, що [PERSON] отримала грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу та розпорядилася ними на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторін, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає порушення цивільних прав позивача, які підлягають захисту, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed