Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

01.08.2023 представник позивача звернувся до суду із даним позовом, та просить стягнути з відповідача 63028,32 грн. заборгованої заробітної плати та 100 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову послався на те, що17.03.2014 позивача було прийнято на роботу учнем гірника підземного з повним робочим днем під землею у ПрАТ «Шахта «Надія». 18.11.2020 був звільнений за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем, а саме не виплачено заробітну плату за вересень, жовтень та листопад 2020 р., яка на час подання позову підприємством не сплачена. Ухвалою від 02.08.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 28.08.2023 з повідомленням сторін, який було відкладено на 11.09.2023. 25.08.2023 представник відповідача подав відзив, у якому зазначив, що вина шахти у несвоєчасній виплаті заробітної плати відсутня, оскільки на час звільнення позивача шахта перебувала у простої, була повністю відключена від електроживлення, надалі була розпочата процедура ліквідації шахти, державою не було виділено кошти на погашення заборгованості по заробітній платі. Також, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути виплачений за період не більше шести місяців, відповідно до ст.117 КЗпП України. При цьому позовну вимогу про стягнення середнього заробітку просив залишити без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір. 11.09.2023 будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань не подав. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та визнається сторонами, що позивач [PERSON] працював з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Надія» . 18.11.2020 [PERSON] було звільнено за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно з наказом №236-п від 18.11.2020, що стверджується копією трудової книжки позивача. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин. Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, довідки №15/802 від 12.07.2023 у [PERSON] є заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 63028,32грн. - за вересень 2020р. - 8304,85грн., жовтень 2020р. - 9808,45грн., та листопад 2020р. - 44915,02грн. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення заробітної плати є підставною. За таких підстав, стягненню підлягає заробітна плата в сумі 63028,32грн, як визначено в довідці від 12.07.2023. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В редакції статті 117 КЗпП України станом на 19.07.2022., вказаною нормою обмежено період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні терміном не більше як шість місяців. Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні виплат, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12, 81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт невиплати заробітної в повному обсязі станом на день подання відзиву при цьому його доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, як слідує із зазначеного вище, не може виключати його відповідальності. Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін. В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі Порядок). Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим стороною позивача розрахунком згідно якого середньоденна заробітна плата становить 644,18грн. Період затримки розрахунку при звільненні становив 690 робочих днів (з 19.11.2020 по 01.08.2023). Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 644,18грн. х 690 = 444 484,20грн. При цьому позивач просить стягнути 100 000,00грн. Разом з цим, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117КЗпП України, позивач неповинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Слід також зазначити, що визначення «законності», або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». В справах «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява № 29971/04), рішення від 18.12.2008р. та «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява № 12451/04), рішення від 30.09.2010р. ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в пункті 1 статті 5 Конвенції та словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції по суті відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства. Таким чином, роботодавець може бути підданий заходу відповідальності у відповідності до ст.117 КЗпП України не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, за якою завданням судочинства в названих категоріях справ зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом. Враховуючи, що ст.117 КЗпП України не передбачено поняття «співрозмірності», але враховуючи позицію Верховного Суду України, не порушуючи інтереси сторін, Європейської практики «балансу сторін», з додержанням позиції рішень ЄСПЛ, суд дійшов висновку про застосування співрозмірності між заборгованістю по заробітній платі підприємством та середнім заробітком за час затримки заробітної плати. Також, суд враховує, що позивач діяв добросовісно, звернувшись до суду із вказаним позовом після свого звільнення, порушення права позивача на оплату праці є тривалим, однак, зважаючи на те, що відповідач є державним підприємством, його єдиним акціонером є держава в особі Міністерства енергетики України, крім того, підприємство віднесено до збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств і відносно нього з березня 2021 року запроваджені заходи з підготовки до ліквідації, на переконання суду, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі заборгованої підприємством заробітної плати 63028,32грн. При цьому доводи представника відповідача, що за позовну вимогу про стягнення середнього розрахунку позивачем не сплачено судовий збір, а позовну заяву слід залишити без руху, судом не беруться до уваги, оскільки при подачі позову до суду представником позивача долучено квитанцію про сплату судового збору № 32528798800007445024 від 01.08.2023. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 21.06.2023 між адвокатом Брух А.О. та [PERSON] укладено договір про надання правничої (правової) допомоги. Окрім цього, адвокатом Брух А.О. видано ордер серії ВС № 1203000 на надання правничої (правової) допомоги позивачу. На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги представником позивача надано: 1) калькуляцію оплати послуг з надання правової допомоги, згідно якого вартість юридичних послуг становить 8000,00 грн.; 2) копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 19 від 21.06.2023; 3) додаток 1 до договору про надання юридичних послуг, згідно якого клієнт сплачує виконавцю кошти у сумі 8000,00 грн. в два етапи: 3000 грн при підписанні договору та 5000 грн. після завершення розгляду справи; 4) додаток 2 до договору про надання юридичних послуг. Представник відповідача 25.08.2023 подав клопотань щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, у якому просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до розмір 2000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial