Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

\~ 26 травня 2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Кравець Р.Ю. звернувся до Фастівского міськрайонного суду Київської області з позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (КП «КИЇВЕНЕРГО»), Директора структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВЕНЕРГО» Деревицького Василя Івановича про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 05 березня 2019\~ перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем. 31 січня 2022 року наказом відповідача № 159-К позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати до моменту надання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, або документу, що підтверджує отримання щеплення. На переконання позивача, оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, адже ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення. Така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована, на думку позивача, до спірних правовідносин, оскільки: -\~ Наказ МОЗ №2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення, що передбачені в закріплених ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» відсутні;\~ - щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками; - в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та приписів Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення посадовою особою державної санітарно- епідеміологічної служби, відповідного подання про усунення особи від роботи; - на думку позивача, відповідачі не встановили та у них відсутні відповідні допустимі докази, що визначені законом, які б підтверджували саме факт ухилення чи відмови Позивача від\~щеплення. Оскаржуваний наказ є протиправним, на думку позивача, оскільки прийнятий за відсутності\~визначеного законом порядку відсторонення, в зв`яжу з тим, що: - ні ст. 46 КЗпП, ні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних\~хвороб» не містить порядку для відсторонення працівників, які не щеплені проти COVID-19; - норма п. 41-6 постанови КМУ №1236, яка містить вимогу про «взяття до відома» не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників, а лише вказує на рекомендації до усвідомлення інформації, висловленої КМУ; - норма ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку, встановленому законом. В свою чергу, постанова КМУ №1236 законом не являється та не може собою його підмінювати; - Конституція України не\~визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане із щепленням проти COVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020 року. Позивач вважає, що зазнав протиправного втручання в його право на працю, через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що був позбавлений можливості заробляти собі на життя власною працею, а також був підданий дискримінації за ознакою стану здоров`я, тому його порушені права, на його думку, підлягають захисту та відновленню. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, в зв`язку з чим, враховуючи заяву про усунення недоліків та нову редакцію позовної заяви, просить суд: - визнати протиправним і скасувати наказ директора структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» Деревицького Василя Івановича №159- К КТМ від 31 січня 2022 року в частині відсторонення від роботи [PERSON] , провідного інженера Відділу з кошторисної роботи Управління з капітального будівництва; - стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (код ЄДРПОУ:40538421, юридична адреса: 01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5) на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що становить 19\~148,43 грн. - вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Фастівского міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2022 року цивільну справу передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 18 липня 2022 року цивільна справа надійшла до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано час на усунення недоліків. 10 серпня 2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Кравець Р.Ю. надав до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року відкрито позовне провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27 лютого 2023 року до суду від представника відповідача КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» надійшов відзив, в якому останній заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача зазначив, що\~ до 04.10.2021 року, тобто до прийняття наказу № 2153, в Україні вакцинація від COVID-19 була добровільною. Щоб зберегти людські життя та забезпечити безперебійну роботу державних структур, МОЗ доповнило новими категоріями список організацій, підприємств та установ, представники яких мають обов`язково вакцинуватися від COVID-19 (наказ МОЗ «Про\~затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01.11.2021 року № 2393). 31.01.2022 року набрав чинності наказ від 30.11.2021 року № 2664, яким МОЗ затвердило зміни до Переліку і доповнило його працівниками: комунальних підприємств, установ та організацій. В судовому засіданні представник позивача Коваленко І.О. позовну заяву підтримав, та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача КП «КИЇВЕНЕРГО» - Кравець Т.П., просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві та поясненнях, наданих представником відповідача. В судове засідання відповідач директор\~структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВЕНЕРГО» Деревицький\~ Василь Іванович не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, на які вони посилалися в своїх заявах, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] \~ складеної на ім`я [PERSON] , [INFO] , та заповненої від 06 жовтня 2009 року, [PERSON] 05 березня 2019 року була прийнята на посаду провідного інженера відділу з проектно-кошторисної роботи департаменту з капітального будівництва Структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВЕНЕРГО» відповідно до наказу від 04 березня 2019 року № 245-К КТМ. В подальшому 15 квітня 2019 року [PERSON] , [INFO] , переведено на посаду провідного інженера проектно-кошторисної групи відділу з проектно-кошторисної роботи департаменту з капітального будівництва, згідно наказу від 15 квітня 2019 року №501-К КТМ. 02 травня 2019 року [PERSON] , [INFO] , переведено на посаду провідного інженера відділу з кошторисної роботи управління з капітального будівництва, відповідно до наказу від 06 травня 2019 року №2369-К КТМ. Пунктом 1.1.Наказу директора КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВЕНЕРГО» Бінди\~Вячеслава від 12 січня 2022 року № 17 Про обов`язкові профілактичні щеплення», наказано керівникам структурних підрозділів Апарату управління та директорам СТП довести до відома працівників підпорядкованих підрозділів, що з 31.01.2022 року на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID- 19 є обов`язковим для працівників КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та про необхідність надати до 27.01.2022 року включно до відділу адміністрування Департаменту управління персоналом Апарату управління та управління/відділу/групи роботи з персоналом СП такі документи:\~документ про отримання працівником повного курсу вакцинації, або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень\~до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, виданого закладом охорони здоров`я у встановленому законодавством порядку, зі строком до 21.01.2022 року. Відповідно до п. 1.2. вищезазначеного наказу, у разі ухилення або відмови від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СCOVID-19 та ненадання працівником у встановлений у пункті 1.1 цього наказу строк зазначених документів, вжити заходи, передбачені підпунктом 2 пункту 41-6 постанови. У разі відсутності працівників на роботі (з причини знаходження у відпустці, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та ін.) застосовувати зазначені в цьому пункті заходи\~в перший робочий день такого працівника. Згідно до переліку ознайомлених\~ працівників з наказом № 17 від 12 січня 2022 року, [PERSON] за особистим підписом ознайомлена 13 січня 2022 року з вищезазначеним наказом. 18 січня 2022 року [PERSON] надала директору структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВЕНЕРГО» [PERSON] письмові заперечення та заяву про неприпустимість порушення законодавства України про працю, в якій виклала свої заперечення щодо законності наказу комунального підприємства від 12 січня 2022 року № 17 та неприпустимості будь-якого медичного примусу, відсторонення від посади, звільнення чи не виплати заробітної платні.\~ Листом КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕСГП» № 40/1/2/311 від 01.02.2022 року [PERSON] надано відповідь на її заперечення та заяву та роз`яснено, що відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Наказом директора\~структурного підрозділу «Київські теплові мережі» КП «КИЇВЕНЕРГО» Деревицького Василя Івановича № 159-К КТМ від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи», провідного інженера [PERSON] відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року до закінчення дії карантину встановленого КМУ, або дня надання одного з документів, передбаченого наказом КП «КИЇВЕНЕРГО» «Про обов`язкові профілактичні щеплення», що підтверджує отримання щеплення або наявність протипоказань до проведення такого щеплення. Пунктом 2 вищезазначеного наказу департаменту бухгалтерського обліку та звітності наказано не нараховувати заробітну плату на час відсторонення від роботи [PERSON] . Наказом директора КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВЕНЕРГО» Бінди\~Вячеслава від 01 березня 2022 року № 149-К наказано допустити до роботи з 01.03.2022 року до завершення воєнного стану в Україні,\~працівників КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», що були відсторонені від роботи\~відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021\~року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій,\~працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», а департаменту бухгалтерського обліку та звітності нараховувати та виплачувати заробітну плату працівникам відповідно до чинного законодавства; директору департаменту управління персоналом Строкач С.М. організувати ознайомлення працівників\~відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)\~ від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21. За змістом пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із\~законом\~і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному\~законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Суд зауважує, що застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин. Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону суд зазначає наступне. Медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII)\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані\~у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42\~Закону № 2801-XII). Статтею 284 ЦК України\~передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за\~її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Статтею 43 Закону\~№ 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Частиною шостою\~статті 12 Закону\~№ 1645-ІІІ\~також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за\~їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Щодо відсторонення від роботи\~працівника, який не пройшов\~обов`язкового профілактичного щеплення\~від COVID-19, на підставі закону суд зазначає наступне. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України).\~За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.\~Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу\~XV\~«Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України,\~декрети і постанови Кабінету Міністрів України,\~прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року\~у справі\~№ 1-14/2020(230/20)\~за конституційним поданням Верховного Суду\~Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися\~виключно законом\~ актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого\~обмеження підзаконним актом суперечить\~статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64\~Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою\~cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ\~передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі\~відмови\~або\~ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень\~у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться\~після медичного огляду особи\~в разі\~відсутності у неї відповідних медичних протипоказань\~(речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця». Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 46, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83. Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 79, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096\~постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого\~керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які\~відмовляються\~або\~ухиляються\~від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19\~відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6\~постанови\~№ 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Отже, після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі №\~4004-XII\~та Інструкції № 66. Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які\~ухиляються\~від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої\~статті 7 Закону\~№ 4004-XII). Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це\~письмовий організаційно-розпорядчий документ\~Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які\~необґрунтовано відмовились\~від профілактичного щеплення,\~передбаченого Календарем\~профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66\~право внесення подання про відсторонення від роботи\~або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення\~абзацу шостого частини першої\~статті 7 Закону\~№ 4004-XII\~та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням\~від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на\~COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом\~№ 4004-XII.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації\~проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.\~Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Разом з тим, суд вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку\~без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Судом встановлено, що\~позивачка\~є працівником\~КП «Київтеплоенерго» з 2019 року та обіймає посаду провідного інженера Відділу з кошторисної роботи Управління з капітального будівництва. Формально вона належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від\~COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом\~№\~1645-ІІІ\~заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду провідного інженера Відділу з кошторисної роботи Управління з капітального будівництва, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників КП «Київтеплоенерго». Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в КП «Київтеплоенерго», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти\~COVID-19\~(тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Вирішуючи даний спір, суд із врахуванням вимог Конвенціі про захист прав людини і основоположних свобод, які полягають в обов`язку держави утримуватися від втручання з метою поваги до прав людини, у разі ж якщо таке втручання відбувається, воно має бути на підставі закону, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві вважає, що запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до його приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України за законом. Відповідач не зміг переконливо довести, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобіганню зараженню вірусом. Ураховуючи всі встановлені обставини, суд вважає вимоги позивача [PERSON] правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування наказу №159-К КТМ від 31 січня 2022 про її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19. Щодо вимог позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке. За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the\~United\~Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah\~and\~Others v. the\~United\~Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року). Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Отже, оскільки, відсторонення [PERSON] не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. А відтак, суд вважає необхідним стягнути з\~Комунального підприємства виконавчого органу Київради на користь [PERSON] , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 31 серпня 2022 року по 28 лютого 2022 року, в загальному розмірі 19\~148, 43 грн., обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з довідкою про доходи від 20 листопада 2022 року № 04/6/430\~ [PERSON] працюючи на посаді провідного інженера, в період з липня 2021 року по грудень 2021 року отримувала дохід у виді заробітної плати з утриманням необхідних податків та зборів, та мала середньомісячну заробітну плату у розмірі 26\~642,55 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Враховуючи те, що позивач [PERSON] була відсторонена від роботи 31 січня 2022 року і відповідно до довідки про доходи від 20 листопада 2022 року № 04/6/430 за останні два місяці, що передували відстороненню пропрацювала 44 робочі дні та сукупно отримала 40120,58 грн, середньоденна зарплата становить 40120,58:44= 911,83 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків складає 19\~148,43 грн. (911,83 грн х 21 робочих днів) і підлягає стягненню з відповідача. Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць середньої заробітної плати. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 гривень. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про інформацію»,

Outcome: approved