Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

09.07.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про припинення права спільної часткової власності, шляхом виплати компенсації. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Спільне користування квартирою є неможливим через неприязні відносини та неможливість досягнення згоди про порядок користування спільною квартирою, у зв`язку з чим, просить припинити право спільної часткової власності, належної йому 3/8 частки квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідачів у солідарному порядку компенсацію вартості 3/8 частки квартири у розмірі, визначеному експертною оцінкою про вартість майна, визнати за відповідачами право власності на 3/8 частки квартири у рівних частках щодо кожної. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2019 року визначено головуючого по справі суддю Чулуп О.С. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.07.2019 року позов залишено без руху. 06.09.2019 року на виконання вимог ухвали суду від 15.07.2019 р. позивачем надано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.10.2020 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи. 21.05.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта про неможливість дачі висновку по справі. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 25.05.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.05.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.10.2021 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.10.2021 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.12.2021 поновлено провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд даної справи провести без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, зазначених у заявах по суті справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно, неодноразово та належним чином, про що свідчить наявні у справі поштові повідомлення, у тому числі через оголошення на сайті Судової влади України, доказів про поважність причин неявки суду не надали. Відзиву на позов від відповідачів не надходило. У зв`язку з неявкою відповідачів та не надання відзиву суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Дослідивши надані позивачами і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2007 року, виданого ТОВ «ЖИТЛО» на підставі розпорядження № 1364-р від 19.03.2007 року співвласниками на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] є [PERSON] з часткою , [PERSON] з часткою , [PERSON] з часткою , [PERSON] з часткою . Право власності зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.09.2007 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації № 15794018 від 03.09.2007 року, № запису 17254 в книзі 96. В цілому квартира трикімнатна, загальна площа 66,6 кв.м. 17.08.2015 року [PERSON] подарувала свою частку квартири позивачеві [PERSON] - що підтверджується Договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського потаріального округу Горбуровим К.Є. 17.08.2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1986. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується Витягом № 42381972 від 17.08.2015 року. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на його частку. Згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом спадщина [PERSON] розподілена між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/3 частці, виданого 02.08.2016 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-529, спадкова справа № 38/2016. Таким чином, позивач після смерті [PERSON] отримав у власність 1/12 частку квартири, що підтверджується Витягом № 653069447 від 04.08.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на її 1/12 частку. Згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом спадщина [PERSON] розподілена між [PERSON] , [PERSON] у рівних частках по 1/2 частці, виданого 02.08.2016 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-531, спадкова справа № 39/2016. Таким чином, позивач після смерті [PERSON] отримав у власність 1/24 частку квартири, що підтверджується Витягом № 65070702 від 04.08.2016 року з Державного реестру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Як вбачається з матеріалів справи, згідно Інформаційної довідки № 172879212 від 07.07.2019 року співвласниками квартири [ADDRESS] є позивач, [PERSON] , з часткою 3/8; відповідачка, [PERSON] , з часткою 3/8; відповідачка, [PERSON] з часткою . Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22.09.2021 в справі № 766/18974/18. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки з спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів всіх сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Для припинення права на частку в майні на підставі позову інших співвласників достатньо наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій статті 365 ЦК України обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно з ч. 1 до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Позивач, як на підставу задоволення позову посилається на ч. 2 ст. 364 ЦК України, тобто те, що виділ внатурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом, річ є неподільною, відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірною квартирою, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію за належну йому 3/8 часток квартири, припинивши його право власності на 3/8 часток квартири в порядку виплати грошової компенсації та визнати за відповідачами право власності на 3/8 часток квартири в порядку виплати грошової компенсації. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладені у постановах Верховного Суду України від 19.02.2014 у справі № 6-4цс14 та від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15. Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з ч. 2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з висновком експерта № 125-007 від 24.11.2021 відповідно до ДБН В.2.2-15-2019 "Житлові будівлі. Основні положення" та враховуючи розмір частки (3/8), встановлено, що при існуючій площі квартири [ADDRESS] , частка в розмірі 3/8 є не достатньою для задоволення вимог ДБН В.2.2-15-2019 "Житлові будинки. Основні положення". Співставляючи такі фактори, як: внутрішнє об`ємно-просторове та планувальне рішення житлової квартири; вимоги нормативних документів діючих в будівництві, з технічної точки зору поділити в натурі квартиру [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток співвласників з подальшим переобладнанням в ізольовані квартири з облаштуванням окремого входу, неможливо, оскільки виходячи з умови виділення кожному з співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім`єю, неможливо виконати вимоги пунктів ДБН В.2.2-15-2019 "Житлові будинки. Основні положення"; та ДБН В.3.2-2-2019 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт"; та ДБН В.2.5-20-2001 "Газопостачання". Ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на час проведення експертизи, становить 1092107,00 грн. Ринкова вартість 3/8 частки зазначеної квартири становить 409540,00 грн. Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , що належить сторонам станом на 23.02.2007 квартира складається із 3 кімнат житловою пощею 39,8 кв.м. у тому числі: 1 а кімната 18,6 кв.м., 2 а кімната 11,6 кв.м., 3 а кімната 9,6 кв.м., коридора 12,3 кв.м, кухні 7,2 кв.м, вбиральні - 1,1 кв.м, ванної - 2,4 кв.м, лоджії 1,9 кв.м, лоджії 1,9 кв.м загальною площею 66,6 кв.м. Таким чином, судом встановлено, що при існуючій площі квартири частка в розмірі 3/8 є недостатньою для задоволення вимог ДБН В.2.2-15-2019 "Житлові будинки» та з технічної точки зору є неподільною, тобто виділ у натурі частки з спільного майна є неможливим, а позивач бажає даного виділу та надає згоду на грошову компенсацію за свою частку, а тому згода відповідачів на виплату грошової компенсації вартості частки позивача не є обов`язковою, що узгоджується із правовою позицію, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 201/425/17, провадження № 61-10425св20 від 02.11.2021. Враховуючи конкретні обставини справи , суд доходитьдо висновку, що втручання у право власності є виправданим, адже воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Доказів протилежного відповідачами не надано, як і не надано доказів, що таке втручання завдасть їм істотної шкоди. Суд також враховує, що подальше спільне користування вказаною квартирою сторонами є неможливе, при цьому позивач позбавлений можливості будь-яким іншим способом захистити своє право власності, оскільки ні користуватись, ні розпоряджатись належною йому власністю на даний час не має можливості; позивач, без згоди відповідачів, які мають переважне право на купівлю належної позивачу частини квартири, не має можливості відчужити свою частку, оскільки виділ її в натурі без втрати її цільового призначення неможливий, а отже позивач, будучи власником 3/8 частки спірної квартири, позбавлений можливості реалізовувати всі складові права власності на вільне володіння, розпорядження та користування майном, а тому суд вважає за необхідне припинити право власності [PERSON] на 3/8 часток квартири [ADDRESS] , стягнувши з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію вартості 3/8 частки позивача на квартиру в розмірі 204 770,00 грн з кожної, та визнати право власності на 3/8 частки позивача за відповідачами [PERSON] та [PERSON] за кожною в рівних частках, а саме по 3/16 часток спірної квартири за кожним співвласником. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про припинення права спільної часткової власності шляхом виплати компенсації слід задовольнити. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved