Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

30.09.2023 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ майна подружжя повернулись до суду першої інстанції на новий розгляд, після скасування постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 20.08.2020 року в частині поділу спільного майна подружжя, а саме квартири квартири [ADDRESS] . Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, з врахуванням заяви про уточнення, датованою 24 червня 2020 року, просила суд, поділити між сторонами шляхом визнання права власності по 1/2 частці квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що за час перебування у шлюбі з позивачем відповідач придбав нерухоме майно за спільні грошові кошти сім`ї, проте власником був вказаний він одноособово. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач продав квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] без відома позивача. Відповідач не визнав позов, зазначив у відзиві, що квартира [ADDRESS] була ним придбана за грошові кошти подаровані його матір`ю [PERSON] , для придбання нерухомості у його особисту власність, у той період, коли він з позивачем не підтримував сімейних відносин та вони не вели спільного господарства, а квартиру [ADDRESS] - після постановлення рішення суду про розірвання шлюбу. 30.09.2023 року до Печерського районного суду міста Києва на новий розгляд повернулися матеріали цивільної справи 757/13796/20-ц, та передані для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справісудді Остапчук Т.В. 12.11.2021 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку позовного загального провадження та призначено підготовче засідання. 12.10.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судовго розгляду по суті. Позивач в судове засідання не зявилась, належним чином була повідомлена. Відповідач не зявився, причини неявки суду не відомі. Третя особа в судове засідання не зявилась, причини неявик суду не відомі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ. Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких правових підстав, судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням з представником позивача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків та з урахуванням висновків, які зазначив Верховний Суд при винесенні постанови про скасування рішення Печерського суду міста Києва від 20.08.2020 р, приходить до наступних висновків. З 28 лютого 2015 року по 19 грудня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/17135/16-ц від 06 грудня 2016 року. [INFO] народився син [PERSON] і позивач перебувала у декретній відпустці до досягнення ним трирічного віку. 01 січня 2016 року, згідно з договором грошового дарування на конкретну мету, укладеним в м. Тель-Авів між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як одержувачем дарунку, відповідач отримав у дар від своєї матері [третя особа у справі] грошові кошти у розмірі 85 000, 00 доларів США, для придбання нерухомості на території України, яка буде знаходитися в особистій приватній власності одержувача дарунку. Згідно з пунктом 13 договору, одержувач дарунку зобов`язується придбати нерухомість на території Україні протягом 5 років з дати підписання цього договору на кошти, отримані від дарувальника. Відповідно до митної декларації для письмового декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України громадян для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з веденням підприємницької діяльності від 28 серпня 2016 року, відповідач [PERSON] , прибувши в Україну, задекларував 75 000, 00 доларів США. 06 грудня 2016 року Дарницьким районним судом у м. Києві постановлено рішення у справі № 753/17135/16-ц про розірвання шлюбу сторін. 09 грудня 2016 року відповідач придбав квартиру [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу посвідченого також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованого за № 11870. Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 Сімейного кодексу України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у офіційному шлюбі, однак на момент придбання спірної квартири [ADDRESS] , договір купівлі-продажу зазначеної квартири був укладений 9 грудня 2016 року, сторони не проживали разом, оскільки їх подружнє життя не склалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують, про що свідчить Рішення Дарницького оайоного суду міста Києва від 06.12.2026 року, а відкрито провадження по даній справі 04.10.2016 року, про що свідчить ухвала про відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу 753/17153/16-ц. З наведеного випливає, що сторони не вели спільне господарство та шлюбні відносини фактично були припинені, на момент купілі спірної квартири [ADDRESS] , і тому спірна квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , і тому не є спільною сумісною власністю сторін, надбаною під час перебування у шлюбі. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed