Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 2 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , а саме на земельну ділянку, площею 4,817 га, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпіьського району Вінницької області, яка належить спадкодавцеві на підставі рішення Томашпільського районного суду № 146/560/17 від 18 травня 2017 року, кадастровий номер земельної ділянки 0523980300:05:000:0022. Даний позов обґрунтовано наступним. [INFO] померла [PERSON] , мати позивача. Після її смерті залишилося спадкове майно до якого входить земельна ділянка площею розміром 4,817 га, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 90591584, від 26 червня 2017 року. Позивач вказує, що він є спадкоємцем після смерті матері та подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, але через те, що відсутні правовстановлюючі документи йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 3 лютого 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 9 березня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 9 березня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 30 березня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 березня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 18 квітня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 18 квітня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 11 травня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 11 травня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 1 червня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 1 червня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 15 червня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 червня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 30 червня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 червня 2023 року підготовчий розгляд справи відкладено на 10 серпня 2023 року, виклик третьої особи здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті Томашпільського районного суду Вінницької області. Ухвалою Томашпільського районного суду від 10 серпня 2023 року, у прийнятті визнання Томашпільською селищною радою Тульчинського району Вінницької області позову [PERSON] до Томашпільської селищної радт Тульчинського району Вінницької області, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено. Ухвалою Томашпільського районного суду від 10 серпня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 30 серпня 2023 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 серпня 2023 року судовий розгляд справи відкладено на 15 вересня 2023 року. Доводи учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надіслав до суду заяву, згідно якої просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, та просива їх задовольнити. Представник відповідача, Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, в якій зазначив, що просить справу розглянути без його участі при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча завчасно та належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Згідно ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, розглянувши заяви сторін, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Судом встановлено, що [INFO] в с. Олександрівка, Тульчинського району Вінницької області померла [PERSON] . До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] . В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , де його матір`ю значиться [PERSON] . Відповідно до ст. 1261 ЦК України - перша черга спадкоємців за законом- у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування на майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Згідно довідки Олександрівського старостинського округу Томашпільської селищної ради № 14-18/85 від 05.05.2022 року, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилося спадкове майно. Після смерті гр. [PERSON] , спадкоємцями за законом залишилися [PERSON] , [PERSON] 1994 року народження, [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2001 року народження. Як вбачається зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема прийняття спадщини. Як вбачається із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90591584 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,817 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер земельної ділянки : 0523980300:05:000:0022. Згідно витягу із технічної документації відносно земельної ділянки кадастровий номер: 0523980300:05:000:0022, нормативно грошова оцінка земельної ділянки 64136, 39 грн. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори від 19.01.2023 року на заяву [PERSON] , останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді приватного нотаріуса Томашпільського районного нотаріального округ спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] заведено 14 листопада 2021 року. З копії спадкової справи видно, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , 12.05.2022 року звернувся [PERSON] - позивач по справі. Свідоцтва про право на спадщину спадкова справа не містить. Згідно довідки Олександрівського старостинського округу Томашпільської селищної ради № 14-18/85 від 05.05.2022, яка міститься у спадковій справі, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] залишилося спадкове майно. Після смерті [PERSON] спадкоємцями всього майна заззаконом зилишилися- [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] , 1997 року народження, [PERSON] 2004 року народження, [PERSON] , 2001 року народження. Згідно ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права відповідачами у справі за позовом про визнання права в порядку спадкування перш за все є спадкоємці, які прийняли спадщину і тільки при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року по справі № 756/11374/15-ц. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами. Відповідно до частини 1 статті 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Як встановлено з матеріалів справи позивач звернулася з позовом до Томашпільської селищної ради, однак Томашпільська селищна рада не є неналежним відповідачем, оскільки після смерті [PERSON] є спадкоємці які прийняли спадщину, зокрема [PERSON] , 2004 року народження, який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім та вважається таким, що спадщину прийняв. Згідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З наведеної правової норми вбачається можливість залучення до участі у справі співвідповідача та заміна неналежного відповідача лише за клопотанням позивача, при цьому суд позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі належного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Разом з тим, позивач клопотання про заміну неналежного відповідача належним відповідачем не надав, тому суд не може замінити неналежного відповідача. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, беручи до уваги викладене, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним відповідачем позивач не звертався, а суд не вправі за власною ініціативою вчиняти вказані дії, суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено суд з урахуванням ст. 141 ЦПК України, вважає, що судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed