Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

АТ «Смілянський машинобудівний завод» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] та приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новікова І.М. про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 25.07.2022 приватним нотаріусом Новіковим І.М., за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, АТ «Смілянський машинобудівний завод» просило скасувати реєстраційний запис, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на вказане нерухоме майно. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що в 1996 році Фондом державного майна України було створено АТ «Сміламаш» шляхом перетворення державного підприємства в акціонерне товариство в процесі приватизації. До статутного капіталу АТ «Сміламаш» були передані активи державного підприємства, в тому числі і адміністративна будівля у складі цілісного майнового комплексу, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 02.03.2006 між [PERSON] та АТ «Сміламаш» було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі. За умовами договору [PERSON] купив у АТ «Сміламаш» частину нежитлової будівлі, розташованої по [ADDRESS] , а саме: частину нежитлової будівлі літ. А - приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м. Між [PERSON] та АТ «Сміламаш» не здійснювався поділ чи виділ у натурі частки із спільного майна, що зумовило б припинення спільної часткової власності з виникненням у [PERSON] права особистої приватної власності на придбані приміщення, окрема адреса цим приміщенням не присвоювалась. 05.12.2019 державним реєстратором виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області Миколенком Т.О. був внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , з визначенням розміру частки [PERSON] на приміщення в будівлі як одиниці. Позивач стверджує, що державним реєстратором фактично були внесені недостовірні відомості до реєстру без врахування змісту правовстановлюючого документу і зареєстровано право покупця на приміщення як на особисту приватну власність, а не на спільну часткову власність, що не відповідає умовам договору від 02.03.2006, укладеного між [PERSON] та АТ «Сміламаш». 15.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування приміщень першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані приміщення з визначенням розміру її частки в будівлі як одиниці. Вказаний договір був також посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. Оскільки [PERSON] подарував об`єкт нерухомості з наявною в реєстрі помилкою щодо свого права власності на майно, відтак [PERSON] фактично було здійснено відчуження об`єкту, який йому не належить. У зв`язку з цим за [PERSON] було здійснено реєстрацію права власності на реально неіснуючий об`єкт нерухомого майна в силу відмінності дійсних прав [PERSON] із зареєстрованими реєстрі правами на об`єкт нерухомості, які існували та виникли за правовстановлюючим документом - договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 02.03.2006. За таких обставин, за твердженням позивача, як при укладенні між [PERSON] та [PERSON] , так і при укладенні між [PERSON] та [PERSON] правочинів їх сторони об`єктивно помилялись щодо обставин, які мають значення для вчинення правочину. На думку позивача [PERSON] та [PERSON] не мали повного уявлення щодо властивостей і якостей речі, яка була предметом договору дарування, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Також, на переконання позивача, як при укладенні між [PERSON] та [PERSON] , так і при укладенні між [PERSON] та [PERSON] правочинів їх сторони не мали на меті укласти договір дарування, а фактично укладали договір купівлі-продажу. Такі висновки позивача ґрунтуються на тому, що вказані особи не є родичами між собою. Позивач просить врахувати, що [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу зі [PERSON] чітко розуміла, що купує у продавця частину нежитлової будівлі, а не самостійний окремий об`єкт нерухомого майна. Також навіть за візуальним оглядом вказані особи повинні були усвідомлювати, що в адміністративній будівлі комунікації по водовідведенню, опаленню, тощо, є спільними, тому утримання будівлі в цілому здійснювалось за рахунок АТ «Сміламаш». Тому мають місце обставини приховування реальних намірів сторін з метою уникнення отримання згоди співвласника майна - АТ «Сміламаш», на його відчуження і реалізації ним свого переваженого права на придбання цього майна. Вказані обставини, за твердженням позивача, є підставою для визнання недійним договору дарування, укладеного 25.07.2022 між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що об`єкт нерухомого майна - будинок [ADDRESS] , з 10 березня 2017 року по 30 липня 2021 року був обтяжений арештом, накладеним 10 березня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 12016100100015392, внесеному до ЄРДР 02 грудня 2016 року, на нерухоме майно, яке є власністю АТ «Смілянський машинобудівний завод». Наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно є самостійною підставою для відмови в державній реєстрації прав. 10 січня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , у якому вона просила залишити позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод» без задоволення та зазначила, що частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] станом ані на 05.12.2019, ані на 15.01.2020 не була під арештом, оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2017 арешт було накладено на конкретно визначене майно ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», в перелік якого не входило набуте [PERSON] нерухоме майно. Звертає увагу суду, що вказаною ухвалою слідчого судді арешт було накладено на майно, що належало ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», а не [PERSON] чи [PERSON] . А тому посилання позивача на перебування предмету договору дарування під арештом на час вчинення відповідних правочинів не відповідає дійсності. Щодо посилання позивача на неправдиві відомості, що містились у Державному реєстрі прав, то відповідач [PERSON] зазначила, що доказів того, що здійснений запис є неправдивим, позивач суду не надав, а наявність у зазначеному реєстрі відомостей про речове право створює презумпцію належності цього права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації. 02.03.2006 [PERSON] було придбано частину нежитлового приміщення, що складалось із конкретно визначених приміщень загальною площею 68,9 кв.м. У зв`язку з цим, відомості, зазначені в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що частка власності [PERSON] у придбаному ним об`єкті нерухомого майна становила 1, тобто 100%, відповідає дійсності. Посилання позивача на те, що сторони оспорюваного правочину не мали повного уявлення щодо властивостей і якості речі, яка була предметом договору дарування, [PERSON] вважає необґрунтованим, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання договору недійним. На думку відповідача [PERSON] позивачем не зазначено яке конкретно його право було порушено внаслідок укладення договору дарування, що є предметом спору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, [PERSON] просила врахувати, що спір стосується об`єкту нерухомості, який був проданий позивачем у 2006 році. У період часу з 2006 по 2022 роки позивач не вчиняв жодних дій, направлених на оспорювання переходу права власності до фізичних осіб, хоча йому було достовірно відомо про відчуження вказаного об`єкту нерухомості як стороні договору. А тому дії позивача по оспоренню підстав набуття нею у власність об`єкту нерухомого майна свідчать про намагання АТ «Смілянський машинобудівний завод» здійснити повернення у власність майна, що вибуло із власності товариства у 2006 році, а тому апріорі є недобросовісними діями. Оскільки підстави для задоволення позову щодо основної вимоги відсутні, то і похідна вимога про скасування державної реєстрації також задоволенню не підлягає. 07 березня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач виклав свої пояснення і аргументи щодо наведених відповідачем [PERSON] у відзиві заперечень, які за своїм змістом та суттю є аналогічними зазначеним у позові обставинам, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Ухвалою від 07 грудня 2022 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 21 березня 2023 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явились представник позивача адвокат Терещенко О.М. та представник відповідача [PERSON] адвокат Петренко О.В. Представник позивача адвокат Терещенко О.М. позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Петренко О.В. просив відмовити у позові та навів заперечення щодо позову, які відповідають викладеним у відзиві. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без неї. Додатково повідомила, що позовні вимоги не визнає, оскільки вона мала намір подарувати нерухоме майно [PERSON] , що і зробила. Стверджує, що її дії повністю відповідали її волі і жодних порушень закону нею допущено не було. Відповідач - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков І.М., відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не подав, причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки. Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом Фонду державного майна України №58-АТ від 26.09.1994 створено акціонерне товариство відкритого типу «Смілянський машинобудівний завод», засновником якого виступив Фонд державного майна України. Відповідно до статуту , затвердженого загальними зборами акціонерів від 30.11.2018 приватне акціонерне товариство «Смілянський машинобудівний завод» є новим найменуванням відкритого акціонерного товариства «Смілянський машинобудівний завод», скорочена найменування товариства - ПрАТ «Сміламаш». Згідно з цим наказом Фонд державного майна України передав ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» об`єкти нерухомого майна, в тому числі і адміністративно-побутовий корпус, що розташований по [ADDRESS] , інвентарний номер об`єкта 00379, що підтверджується переліком майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Смілянський машинобудівний завод» та актом передачі нерухомого майна у власніть відкритому акціонерному товариству «Смілянський машинобудівний завод» від 16 лютого 2006 року. 24 лютого 2006 року прийнято рішення про реєстрацію права власності за ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» на нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 4032,2 кв.м., адреса об`єкту: [ADDRESS] , реєстраційний номер 13960574, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ №916979 від 24.02.2006, номер витягу 9937453. Цього ж дня, тобто 24 лютого 2006 року, позивачем було отримано витяг серії СВУ№916980, номер витягу 9937553, про зареєстроване за ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» право власності на нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 4032,2 кв.м., адреса об`єкту: [ADDRESS] , на якому міститься примітка наступного змісту: для відчуження частини нежитлової будівлі літ.А - приміщення першого поверху: №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., балансовою вартістю станом на 01.02.2006 р. - 3745,46 грн. 02 березня 2006 року ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №1274, за умовами якого ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» продало, а [PERSON] купив частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] . За цим договором було відчужено частину нежитлової будівлі літ.А - приміщення першого поверху: №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м. Згідно з довідкою Смілянського відділку КП «ЧООБТІ» від 08 грудня 2022 року №985-0 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ №418572 від 16.03.2006 на підставі вказаного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на частину приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ.А, площею 68,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 13960574. Довідка містить посилання на те, що згідно переліку перейменованих вулиць, провулків та найменування об`єктів у м. Сміла, затверджених рішенням сесії міської ради від 18.02.2016 року, змінено назву з [ADDRESS] . В ході розгляду справи сторони визнали, що в подальшому вказана частина приміщення першого поверху площею 68,9 кв.м. була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] . Вказаний факт підтверджується також постановою Черкаського апеляційного суду від 05 липня 2023 року по справі №703/2436/22, предметом спору якого є договір дарування від 15 січня 2020 року частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ.А, площею 68,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , а також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 25 липня 2022 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №1861, за умовами якого [PERSON] подарувала (безкоштовно передала) частку у праві власності на нежитлове приміщення, а [PERSON] прийняла в дар (отримала у власність) на своє ім`я цю частку у праві власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За цим договором відчужилась частина нежитлового приміщення загальною площею 68,9 кв.м., що знаходиться на першому поверсі чотириповерхової нежитлової будівлі, а саме приміщення. Які відображені у технічному плані будівлі під літ.А: №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. Цього ж дня за [PERSON] зареєстровано право власності на вказані приміщення за номером запису про право власності 47415796 з розміром частки, яка відповідає одиниці, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2022. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Яв визначено ч.2, 3 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оспорюючи вказаний договір позивач посилався на те, що під час первинної реєстрації права власності за [PERSON] державним реєстратором фактично були внесені недостовірні відомості до реєстру без врахування змісту правовстановлюючого документу і зареєстровано право покупця на приміщення як на особисту приватну власність, а не на спільну часткову власність, що в подальшому призвело до помилкового ототожнення об`єкту відчуження під час укладання договорів дарування як між [PERSON] та [PERSON] , так і між [PERSON] та [PERSON] . Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 зазначеного Закону загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. З приводу застосування зазначеної презумпції у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19 зазначалось, що відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне. За правилами ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України позивачі повинні були надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази на спростування презумпції правильності відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У правовій позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. по справі №129/1033/13-ц, зазначалось, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати. Такий самий правовий висновок був зроблений і у п.9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021р. у справі №904/2104/19. Позиція позивача щодо внесення державним реєстратором недостовірних відомостей до реєстру прав на нерухомість щодо об`єкту відчуження за договором купівлі-продажу від 02.03.2006, що в свою чергу знайшло своє відображення в наступних договорах, ґрунтується на власному аналізі договору купівлі-продажу та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак, з дослідженого в ході розгляду справи договору купівлі-продажу від 02.03.20006 вбачається, що об`єктом договору є конкретно визначене майно - приміщення першого поверху: №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., а не частка у праві власності на нерухоме майно, яка б повинна була бути визначена арифметично. На момент укладення вказаного договору продавець усвідомлював і розумів обсяг відчужуваного майна, що засвідчив власним підписом представник ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» з відтиском печатки. Крім того, про це свідчить п.п. б, г п. 4 договору, за якими продавець зобов`язався передати покупцю куплену частину нежилої будівлі, а покупець - здійснювати за власний рахунок експлуатацію та ремонт приміщень. Будь-які посилання на те, що сторонами продається відповідна частка у праві власності на нерухоме майно договір не містить. Відомостей про те, що вказаний договір оспорювався її сторонами чи однією стороною у матеріалах справи відсутні, як і відсутні посилання на це і у позовній заяві. Крім того, вказані обставини підтверджується довідкою Смілянського відділку КП «ЧООБТІ» та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно яких за [PERSON] було зареєстровано право власності на конкретно визначене майно - частину приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. А площею 68,9 кв.м., що відповідає умовам договору. Згідно з довідкою власниками нежитлової будівлі з підвалом [ADDRESS] станом на 01.01.2013 зазначено дві особи - [PERSON] та ВАТ «Смілянський машинобудівний завод», однак у графі «Частка» відсутні будь-яку відомості щодо цього. Водночас у графі «Примітка» наявне посилання на конкретно визначене майно, що набув [PERSON] за договором купівлі-продажу. Аналогічні відомості щодо об`єкту відчуження зазначені і у оспорюваному позивачем договорі. З наданих документів вбачається, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 02.03.2006 відбулась 16.03.2006. Доказів того, що позивач оспорював дії державного реєстратора з приводу наявних порушень під час вчинення реєстраційної дії, або того, що такі дії в подальшому були визнанні незаконними чи такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, матеріали справи не містять. Оскільки позивач не спростував презумпцію достовірності відомостей, що містяться у державному реєстрі прав на нерухомість, то у суду немає підстав ставити ці відомості під сумнів. Суд наголошує, що за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За таких обставин, суд приходить до висновку, що усі відомості, що містяться у державному реєстрі прав на нерухомість та стосуються частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. А площею 68,9 кв.м. по [ADDRESS] , які належать на праві власності відповідачу [PERSON] , є достовірними та такими, що підтверджують факти набуття речових прав на нерухоме майно. Відсутність окремої адреси шодо набутого майна не свідчить про те, що відбулось відчуження части у праві власності на нерухоме майно, а не самостійного об`єкту нерухомості Власник майна не позбавлений можливості у будь-який час звернутись до відповідного органу із заявою про присвоєння адреси належному йому об`єкту нерухомості. Щодо посилання позивача на недійсність договору дарування від 25.07.2022 з тих підстав, що сторони помилялись щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину, а також з підстав удаваності правочину. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-230 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі №288/1366/21 зазначено, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Оспорення позивачем договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з підстав відсутності у них уявлення щодо властивостей і якостей речі, яка була предметом договору дарування, ґрунтується на неправильному визначенні предмета договору ще під час первинної реєстрації права власності за [PERSON] . Однак, вказана обставина не знайшла свого підтвердження із зазначених вище підстав. З договору вбачається, що його предмет є конкретним, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, встановлено не було, сторони договору з цих підстав договір не оспорювали. Відтак відсутні підстави для застосування ст.229 ЦК України. Суд також зазначає, що в оспорюваному договорі дарування зазначено, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. У пункті 10 договору зазначено, що зміст цього договору нотаріусом роз`яснено сторонам у повному обсязі, а у пункті 15 договору визначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів дарування нерухомого майна, підстав та наслідків визнання їх недійсними. Сторони договору - [PERSON] та [PERSON] власноручно виконали підписи у договорі дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо їх волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору дарування. Отже, сторони договору мали намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину. В направленій на адресу суду заяві відповідач [PERSON] стверджувала, що вона мала намір саме подарувати належне їй майно. Представник відповідача [PERSON] також підтвердив той факт, що укладення договору дарування відповідало волі його довірителя. Враховуючи наведене суд відхиляє твердження позивача про те, що сторони опорюваного договору не мали не меті укласти договір дарування, а фактично укладали договір купівлі-продажу, оскільки позивач не довів, що на момент укладення цього договору сторони помилялись стосовно правової природи укладеного ними правочину. Сама по собі відсутність родинних відносин між сторонами договору дарування не свідчить про удаваність договору та не є підставою для визнання його недійним з цих підстав. Щодо посилання позивача на недійсність правочину з підстав відчуження нерухомого майна під дії арешту. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києві від 10 березня 2017 року по справі №761/8126/17, постановлену у рамках кримінального провадження № 12016100100015392, відомості про внесені до ЄРДР 02.12.2016 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України було накладено арешт на нерухоме майно, яке є власністю ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», код ЄДРПОУ 14313725, а саме на: частину нежитлової будівлі - приміщення модельного цеху площею 389,7 кв.м. та приміщення деревообробного цеху площею 645,3 кв.м., що розміщені за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 16869147; нежитлову будівлю ремонтно-механічного цеху площею 1731,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 18624651; комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740987; комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740431. Вказаний арешт скасовано ухвалою слідчого судді від 30 липня 2021 року. Таким чином, ухвалою слідчого судді було визначено суб`єкт обтяження - ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», а також об`єкти обтяження - нерухоме майно, що має реєстраційні номери 16869147, 18624651, 37740987, 37740431. Водночас, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на підставі договору дарування від 25.07.2022 на частину приміщення першого поверху нежитлової будівлі по [ADDRESS] , що має реєстраційний номер 1983585271105, номер об`єкта в РПВН 13960574, попереднім власником якого була [PERSON] . Наведене спростовує твердження позивача про укладення договору дарування під час діючого обтяження. Окрім наведеного, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Положення ч.2 ст.16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Звертаючись до суду за захистом своїх прав АТ «Смілянський машинобудівний завод» в позовній заяві зазначив, що договір дарування впливає на реалізацію відповідних прав та обов`язків позивача. Позовні вимоги у даному випадку не можуть бути задоволені і з огляду на абстрактність змісту порушеного права (інтересу) позивача та відсутність конкретної мети, якої прагне досягти позивач. Інші посилання позивача та надані ним докази не свідчать про недійсність договору, укладеного 25.07.2022 між [PERSON] та [PERSON] . Оскільки позивачем не було надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, порушення порядку укладення договору чи наявність інших обставин, які б підтверджували недійсність цього договору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Так як вимога про скасування реєстраційного запису є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійним, у задоволенні позову і в цій частині належить відмовити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові належить відмовити в повному обсязі судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed