Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), про визначення місця проживання дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2023 року справу передано для розгляду під головуванням судді Романишеної І.П. Позов обґрунтований тим, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . У позовній заяві вказано, що [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебували та не перебувають, спільна донька проживає разом з відповідачем. Як стало відомо позивачу, матеріальний стан відповідача суттєво погіршився у зв`язку з втратою джерела постійого доходу, через що вона вимушена постійно змінювати місце проживання, яке пов`язане з відсутністю грошових коштів та суттєвим збільшенням витрат, пов`язаних із забезпеченням потреб дитини, крім того, з інформації одержаної за місцем навчання [PERSON] позивачу стало відомо, що успіхи доньки значно погіршились та потребуються додаткової уваги, яку на думку працівників школи [PERSON] забезпечити не може, тому в порядку реалізації батьківських обов`язків та з метою забезпечення прав дитини, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 24 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано процесуальний строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 31 липня 2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а також ухвалено залучити Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У підготовче судове засідання 12 вересня 2023 року учасники судового розгляду не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце судового засідання належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, а відповідач у судовому засіданні 09 серпня 2023 року подала заяву в якій вказала, що позов визнає та просить задовольнити, та у випадку неявки у наступне судове засідання вказала, що не заперечує проти розгляду справи за її відсутності. В підготовчому судовому засіданні 09 серпня 2023 року позивач позов підтримав, просив його задовольнити із підстав викладених у позовній заяві, а відповідач в свою чергу позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. У підготовчому судовому засіданні 09 серпня 2023 року судом було з`ясовано думку дитини [PERSON] щодо бажання проживати з одним із батьків. 11 вересня 2023 року до суду надійшло клопотання про долучення доказів. З огляду на те, що відповідач позов визначає, суд вбачає підстави для ухвалення у підготовчому судовому засіданні рішення, враховуючи ч.4 ст. 200 ЦПК України. Положенням ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» з`ясовуючи після доповіді про обставини справи, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду, головуючому необхідно уточнити, в якому обсязі та з яких підстав підтримується позов або в якій частині визнається позов, а якщо сторони мають намір укласти мирову угоду, то на яких конкретно умовах. Оскільки визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення про задоволення позовної вимоги, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 вересня 2015 року. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та у шлюбі не перебувають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання спільної дитини. Як вбачається з висновку Печерської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини, з січня 2021 року гр. [PERSON] не має постійного місця проживання та по даний час не має стабільного джерела доходу, необхідного для забезпечення базових потреб дитини. Гр. [PERSON] фактично є одиноким батьком, самостійно виховує та утримує дитину без участі матері, що підтверджується характеристикою виданою середньої загальноосвітньої школи №174 від 14.08.2023 року, з якої вбачається, що [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, систематично цікавиться успіхами в навчанні дитини, тому орган опіки та піклування Печерської районної в м.Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] разом з її батьком [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Аналогічні положення регламентовано ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини разом з батьком, судом враховано висновок органу опіки та піклування, в якому висловлена доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, його можливість забезпечити належні умови для виховання та проживання малолітньої дитини, а також думку дитини щодо бажання проживати разом з батьком. Суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дитини з батьком, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Разом з тим, необхідно зауважити, що визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст.141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536, 80 грн., також позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved