Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ковельської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2). В обґрунтування позову зазначила, що у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі свідоцтва по право на спадщину за законом від 21.10.2015 чоловік набув у власність 1/5 частку спірного житлового будинку після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте [PERSON] з 1984 року володіла і користувалася усім будинком на [ADDRESS] , який належав її покійному брату [PERSON] . За життя [PERSON] , а згодом і [PERSON] з різних причин, в основному через хвороби, не звернулись до суду з позовом про визнання права власності на решту 4/5 частки спірного будинку. Упродовж тридцяти років [PERSON] і вони з чоловіком відкрито володіли усім будинком, добудували веранду і кухню, внаслідок чого площа будинку збільшилася. За даними державних реєстрів прав власності на нерухоме майно інші особи право власності на будинок не зареєстрували. Орган місцевого самоврядування з позовом до суду про визнання спадщини відумерлою не звертався. Ураховуючи наведене позивач просить визнати за нею право власності на увесь зазначений житловий будинок. Відзив на позов від відповідача Ковельської міської ради не надходив. В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, у клопотанні просив розглянути справу за наявними матеріалами, проти задоволення позову не заперечив (а.с.51). У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу, у відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з таких мотивів. Завданням цивільного судочинства, згідно з приписами частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що позивач [PERSON] з 08.09.1979 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( а.с. 7). [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво по смерть серії [NUMBER] від 16.10.2018, а.с.5). За матеріалами спадкової справи №199/2019 (а.с.22-27) спадщину після його смерті прийняла позивач [PERSON] , яка проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . Інші спадкоємці за законом (діти спадкодавця) письмово засвідчили неприйняття спадщини. 10.06.2019 державний нотаріус Ковельської державної нотаріальної контори позивачу [PERSON] видав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру по [ADDRESS] . Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на час смерті також належав на праві спільної часткової власності житловий будинок загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 755152607104. Розмір частки 1/5 (а.с.58-59). Право власності [PERSON] на 1/5 частку спірного житлового будинку виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №404 від 21.10.2015 після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з цим свідоцтвом про право на спадщину, майно, на яке видане свідоцтво, складається з 1/5 частки житлового будинку, який розташований на [ADDRESS] , і належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане Ковельською державною нотаріальною контрою Волинської області 25.10.1985 №3205, зареєстроване у БТІ за №2336. При цьому до матеріалів спадкової справи №11/2015 щодо майна [PERSON] (а.с.28-48) нотаріусом долучена виписка з інвентаризаційної справи, яку надало БТІ, і копія свідоцтва про право на спадщину за законом №3205 від 25.10.1985, на підставі якого за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/5 частку спірного будинку. За матеріалами інвентаризаційної справи\~на житловий\~будинок [ADDRESS] ,\~цей будинок\~був побудований\~і на\~праві особистої\~власності належав\~ [PERSON] ,\~про що\~зазначено у\~посвідченому Ковельською державною нотаріальною контрою договорі забудови №535 від 31.10.1967, в акті приймання в експлуатацію, який затверджений Ковельською міською радою №92 від 26.03.1980, у висновку про реєстрацію будинку від 31.12.1980. Право власності на 1/5 частку будинку зареєстроване за [PERSON] 24.07.1987, реєстраційний номер 2336, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.10.1985 №3205. За змістом свідоцтва №3205 (а.с.31 інвентаризаційної справи): 25 жовтня 1985 року нотаріус Ковельської міської державної нотаріальної контори Рабчун О.П., посвідчила, що на підставі статті 529 ЦК України УРСР, спадкоємцями майна [PERSON] , померлого [INFO] , є: в рівних частинах сестра [PERSON] , брат [PERSON] , [PERSON] , брат [PERSON] , сестра [PERSON] . До складу спадкового майна переходить: житловий будинок на [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 600 кв.м., що належав померлому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, який посвідчений в Ковельській держнотконторі 11.10.1967 за Р. №4440 і зареєстрований в Луцькому бюро технічної інвентаризації за №2336, а також з грошового вкладу. Копія спадкової справи після смерті [PERSON] згідно з повідомленням Ковельської державної нотаріальної контори від 17.07.2023 (а.с.69) передана до Волинського обласного державного нотаріального архіву, проте у обласному державному нотаріальному архіві не виявлена (а.с.56) Предметом цього позову є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документів, які засвідчують право. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (1963), яка є аналогічною статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). \~ \~ \~ \~ До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.06.2016 у справі №157/679/16-ц вказав, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини, та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Як підставу позову [PERSON] визначає існування достатніх даних вважати, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на весь спірний будинок, що належав її брату [PERSON] , відповідно її син, а згодом і позивачка успадкували весь будинок. Суд не погоджується з такими доводами позивача. Нормами розділу VІІ ЦК УРСР (1963 року), які регулювали спадкові правовідносини на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , передбачено, що спадкоємцями за законом другої черги є рідні брати і сестри ( стаття 530 ЦК УРСР). Згідно з статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємцям, що прийняли спадщину, видається свідоцтво про право на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР України). Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, у свідоцтві про право на спадщину вказуються спадкоємці, склад і місце знаходження спадкового майна, його оцінка, частка, належна кожному із спадкоємців. Свідоцтво видається всім спадкоємцям разом або кожному з них окремо в залежності від їх бажання. Отже,\~свідоцтво про\~право на\~спадщину є\~тим правовстановлюючим\~документом,\~на підставі\~якого в\~подальшому відповідно\~до постанови\~Ради Міністрів\~Української РСР\~від 11\~березня 1985\~року №\~105\~«Про порядок\~обліку житлового\~фонду в\~Українській РСР»\~проводилася державна реєстрація права власності. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право. Такий висновок зокрема наведений у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 №910/10987/18. Суд встановив,\~що [PERSON] \~зареєструвала в\~органах БТІ\~право власності\~на 1/5\~частку спірного\~будинку на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~№ 3205\~від 25.10.1985,\~в якому\~зазначені ще чотири спадкоємці, які прийняли спадщину. Свідоцтво про право на спадщину № 3205 від 25.10.1985 не скасоване, а відсутність державної реєстрації права власності за іншими спадкоємцями не позбавляє останніх набутого в порядку спадкування права власності на 1/5 частку спірного будинку за кожним. Таким чином доводи позивача про набуття [PERSON] одноособового права власності на спірний будинок є безпідставним. З приводу тверджень позивача про виникнення у її спадкодавців права власності у зв`язку із відкритим володінням спірним майном упродовж багатьох років, суд вважає необхідним вказати, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона\~сама визначає\~стратегію свого\~захисту,\~зміст своїх\~вимог і\~заперечень,\~а також\~предмет та\~підстави позову,\~тягар доказування\~лежить на\~сторонах спору,\~а суд\~розглядає справу\~виключно у\~межах заявлених ними вимог\~та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, залучати відповідачів або без згоди позивача вирішувати питання про їх заміну з неналежного на належного. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Порушуючи перед\~судом вимогу\~про визнання\~права власності\~на нерухоме\~майно позивач\~фактично оспорює\~право власності\~перелічених у свідоцтві про право на спадщину за законом № 3205 від 25.10.1985 осіб (окрім [PERSON] ), проте не заявляє вимогу до них і не визначає їх як належних відповідачів. Ковельська міська рада у цій справі є неналежним відповідачем. Всупереч вимог статті 51 ЦПК України позивач не скористався правом на заміну відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Ураховуючи наведене у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed