Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який було накладено в межах виконавчого провадження Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження АК № 462479, виданий 30.11.2004 року, заборона № 276 номер обтяження 1519793; судовий збір, який підлягає стягненню при поданні позовної заяви та сплачений в сумі 1095,07 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить частки квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 21.02.1998. Співвласником зазначеної квартири є її брат - [PERSON] , якому на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 21.04.1997 № 719 та розпорядження від 11.11.1993, належить частка зазначеної квартири. Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті брата, будучи єдиною спадкоємицею, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, останній стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт нерухомого майна постанова, АК № 462479 від 30. 11.2004, заборона № 276. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 335884098 від 16.06.2023, на квартиру [ADDRESS] державної виконавчої служби Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження АК [NUMBER], виданий 30.11.2004, заборона №276 особа, майно якої обтяжується - [PERSON] . Відповідно до Постанови АК 462479 від 30.11.2004 Дарницьким районним судом м. Києва був виданий документ щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на користь сина [PERSON] 1988 року народження. Рішенням від 27.03.1991 [PERSON] було позбавлено батьківських прав. 16.06.2023 позивач звернулася до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що заявниця не є стороною виконавчого провадження для отримання інформації по виконавчим документам. Окрім цього, з відповіді Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) остання довідалась, що у відділ перебували виконавчі провадження з виконання виконавчих документів про стягнення з [PERSON] на користь стягувачів та всі виконавчі провадження, по відношенню до [PERSON] завершені, відповідно до чинного законодавства. Зазначений арешт нерухомого майна позбавляє позивачку успадкувати майно, яке залишилось після смерті її брата, тому остання звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2023 відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено про її розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду представником позивача було отримано 03.08.2023, а зазначену ухвалу з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 17.07.2023, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення поштового відправлення. 15.08.2023 до суду надійшов відзив відповідача - Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який надійшов до суду із пропуском, встановленого строку для подання відзиву на позовну заяву, оскільки станом на 17.07.2023 відповідачу було достеменно відомо про відкриття провадження у цій справі, а відзив на позовну заяву, надійшов до суду від представника відповідача лише 15.08.2023, то останній є таким, що поданий поза 15-ти денним строком встановленим судом для вчинення відповідної процесуальної дії. Таким чином, будь-яких заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, [PERSON] , позивачу у даній справі, належить частина квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 21.02.1998 (а.с.20-21). [PERSON] на праві власності належала частина квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.04.1997, виданого Дарницькою районною державною адміністрацією (а.с. 9-10). [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.19, 22). Приблизно [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.10.2022, серія [NUMBER] , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 18). Як убачається із листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. від 16.06.2023, єдиною спадкоємице за спадковою справою 31/2022, що відкрита [INFO] після померлого [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , яка народилась [INFO] (а.с.27). При цьому, за повідомленням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. від 21.06.2023 до відповідних органів, у зв`язку із арештом нерухомого майна за померлим [PERSON] , який помер [INFO] на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 1519793, видати свідоцтво про право на спадщину неможливо (а.с.23). Зважаючи на викладене судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що Міським відділом ЗАГС м. Василькова 26.01.1993 складено актовий запис № 11 (а.с.26). Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , 1988 року народження. Рішенням Обухівського районного народного суду Київської області від 27.03.1991, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] , 1988 року народження (а.с.25). Разом з цим, постановою державного виконавця Дніпровського районного управління юстиції Морщук Т.М. від 30.11.2004 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, при примусовому виконанні в/л № 1005 виданого 14.12.1998 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . Накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме: ч кв. [ADDRESS] (а.с.24). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 335884098 від 16.06.2023, наявний запис про обтяження нерухомого майна [PERSON] , а саме: накладено арешт на частини квартири за адресою: [ADDRESS] , підстава: постанова АК № 462479 від 30.11.2004, ВДВС, заборона № 276, що належить [PERSON] (а.с.14). Для оформлення прав на спадкове майно, [PERSON] звернулась до начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту (а.с.15). Листом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) № 72660 від 26.06.2023, [PERSON] , посилаючись на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», вказано про те, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Проте, перевіркою АСВП встановлено, що станом на 22.06.2023 виконавчі документи у межах виконавчих проваджень № 51044274 та № 51030831, повторно до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають (а.с.17). Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна. Враховуючи наведене та

Outcome: approved