Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

02.12.2020 року позивач, в інтересах якої діяла представник, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ сумісно нажитого майна подружжя, в якому просила визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, літ. «А», загальною площею 54,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки при цьому житловому будинку: 1) площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 6311000000:13:032:0022, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 2) площею 0,0048 гектарів, кадастровий номер 6311000000:13:032:0029, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, автомобіль MERSEDES-BENZ E200, 1996 року виготовлення, автомобіль ГАЗ модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] , та заборгованість за кредитною карткою АТ «ПриватБанк» № [NUMBER] на суму заборгованості 11 011,93 (одинадцять тисяч одинадцять) гривень 93 копійки, та за кредитною карткою АТ «Райффайзен Банк Аваль» № [NUMBER] на суму заборгованості 18 651,92 (вісімнадцять тисяч шістсот п?ятдесят одна) гривень 92 копійки; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, літ. «А», загальною площею 54,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки при цьому житловому будинку:1) площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 6311000000:13:032:0022, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 2) площею 0,0048 гектарів, кадастровий номер 6311000000:13:032:0029, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, а також право власності на 1/2 частину автомобіля MERSEDES-BENZ E200, 1996 року виготовлення, та автомобіля ГАЗ, модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того просила розділити обов?язок щодо виконання кредитного ліміту по договору з АТ «ПриватБанк» та по договору з АТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме сплату використаного кредитного ліміту по картці АТ «ПриватБанк» № [NUMBER] в розмірі 11 011,93 (одинадцять тисяч одинадцять гривень 93 копійки), та використаного кредитного ліміту по картці АТ «Райффайзен Банк Аваль» № [NUMBER] в розмірі 18 651,92 (вісімнадцять тисяч шістсот п?ятдесят одна) гривень 92 копійки, в рівних частинах між нею та відповідачем. Представник [PERSON] просила також стягнути судові витрати з відповідача. В обґрунтування позову представник позивача вказала, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 22 грудня 2007 року, який на момент подачі позову знаходиться у процесі розірвання у Лозівському міськрайонному суді Харківської області. У період перебування у шлюбі сторонами був придбаний за договором купівлі-продажу будинок за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,1000 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,0048 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства. Також у період сумісного проживання подружжя придбало автомобілі: Mersedes- benz, E 200, синього кольору, 1996 року випуску, та ГАЗ, модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] , які зареєстровані на [PERSON] . Крім того, за час спільного проживання [PERSON] оформила на своє ім?я дві кредитні картки у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», грошові кошти з яких використовувала для потреб сім?ї. Наразі по вищевказаних картках утворилася кредитна заборгованість у розмірі 29 663,85 грн. Враховуючи те, що сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначених будинку та земельних ділянок, автомобілів, а також кредитних зобов?язань, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 23.12.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, сторонам надано строк для подання заяв по суті. 22.01.2021 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в задоволенні якої було відмовлено. 29.01.2021 року представник [PERSON] -адвокат Литвинова Г.В. надала заяву про уточнення позовних вимог та уточнений позов, в яких змінила позовні вимоги в частині розподілу транспортних засобів, а саме просила визнати за позивачем право власності на автомобіль MERSEDES-BENZ E200, 1996 року виготовлення, та визнати за відповідачем право власності на автомобіль ГАЗ, модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] . 04.03.2021 року відповідачем було подано відзив на позов, в якому він заперечував щодо поділу кредитних зобовязань та вказував, що кредити були надані позивачу як позичальнику на задоволення споживчих потреб, а не на використання на потреби сімї, жодних доказів на використання кредиту на потреби сімї позивачем не надано. Також [PERSON] вказав, що позивачем навмисно приховано та не зазначено транспортний засіб ВАЗ 2103, 1975 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який значиться зареєстрованим за позивачем та також підлягає поділу. Додатково відповідач вказав, що з договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 12.12.2013 року, вбачається, що позивачем та ним було придбано нерухоме майно за 115965,00 грн. Як вбачається із звіту про оцінку майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оціночна вартість житлового будинку станом на 20.11.2020 року становить - 123300,00 грн., із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, оціночна вартість, станом на 20.11.2020 року, складає - 25000,00 грн., із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, загальною площею 0,0048 га, станом на 20.11.2020 року, становить - 1200,00 грн., а отже загальна вартість вище вказаного нерухомого майна складає 149500,00 грн. (на 33535,00 грн. більше ніж вартість даного нерухомого майна, яке було придбане у 2013 році). Так, [PERSON] зазначив, що у висновках спеціалістів, які проводили оціночну вартість нерухомого майна, вказано ціну майна, яка є очевидно заниженою та такою, що не відповідає ринковій вартості аналогічного нерухомого майна станом на лютий 2021 року. Крім того вказав, що оцінювачі вважали за доцільне, величину розрахункової вартості нерухомого майна, яку отримали лише методом аналогів продажу та порівняння ціни, яка вказана у договорі купівлі-продажу від 12.12.2013 року, обрати як остаточну. У звязку з вказаним, відповідач зазначив, що для поділу вказаного майна необхідно провести незалежну експертизу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та автомобілів: ВАЗ 2103, 1975 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , [NUMBER] , 1996 року виготовлення, ГАЗ модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] , з метою визначення дійсної вартості майна, набутого за час подружнього життя. Разом з відзивом було подано клопотання про призначення у справі оціночно-будівельної експертизи для визначення вартості майна, яке було згодом уточнено. 20.07.2021 року ухвалою суду клопотання було задоволено та призначено у справі експертизу, провадження було зупинено. 04.05.2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта. 05.05.2023 року провадження у справі було поновлено. 22.08.2023 року справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач зявилася, відмовилася від уточнених позовних вимог та просила задовольнити первісні, наполягала на розподілі кредитних зобовязань, оскільки борг виник під час сумісного проживання та з цих коштів родина харчувалась. Представник позивача у судове засідання не зявилася. У судове засідання відповідач не зявився, однак зявився його представник, який визнав первісні вимоги позивача в частині поділу майна, однак заперечував щодо поділу кредитних зобовязань. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 22 грудня 2007 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб(а.с.9, Том 1). У шлюбі у сторін народилася діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження(а.с.10-11, Том 1). Відповідно до довідки про склад сімї від 24.11.2020 року (а.с.12, Том 1), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Шлюб між сторонами було розірвано 12.01.2021 року рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області(а.с.32, Том 2). У період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] був придбаний за договором купівлі-продажу будинок за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,1000 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,0048 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, про що свідчать копії договору, витягів(а.с.13-18, 23-26, Том 1). Позивачем також до позову долучено копію технічного паспорту вище вказаного житлового будинку(а.с.27-33, Том 1). Також у період сумісного проживання подружжя придбало автомобілі: Mersedes- benz, E 200, синього кольору, 1996 року випуску, та ГАЗ, модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] , які зареєстровані на [PERSON] . Вказане підтверджується відповіддю ТСЦ МВС №6348(а.с.34, Том 1). Як вбачається із звіту про оцінку майна(а.с.35-54, Том 1), а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оціночна вартість житлового будинку станом на 20.11.2020 року становить - 123300,00 грн., із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки(а.с.56-72, Том 1), загальною площею 0,1000 га, оціночна вартість, станом на 20.11.2020 року, складає - 25000,00 грн., із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки(а.с.73-90, Том 1), загальною площею 0,0048 га, станом на 20.11.2020 року, становить - 1200,00 грн. Як вбачається із звіту про оцінку автомобіля марки ГАЗ, модель 2705, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.91-109, Том 1), оціночна вартість становить 40 000,00 грн. Як вбачається з висновку експерта №19897/17583, складеного 28.04.2023 року(а.с.65-89, Том 2), ринкова вартість житлового будинку площею 54,0 кв.м, житловою площею 23,7 кв.м, разом з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , складає 114306, 00 (сто чотирнадцять тисяч триста шість) грн без урахування ПДВ, а ринкова вартість земельної ділянки при житловому будинку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності за [PERSON] складає 44127,00 (сорок чотири тисячі сто двадцять сім) грн без урахування ПДВ. Крім того, за час спільного проживання [PERSON] оформила на своє ім?я дві кредитні картки у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», грошові кошти з яких використовувала для потреб сім?ї. По вищевказаних картках утворилася кредитна заборгованість у розмірі 29 663,85 грн. Зазначене підтверджується копією довідки, історіями по картковим рахункам, виписками(а.с.110-201, Том 1). Враховуючи те, що сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначених будинку та земельних ділянок, автомобілів, а також кредитних зобов?язань, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 325, 328 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Так, посилання відповідач на наявність третього автомобіля зареєстрованого за позивачем не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи. Згідно з відповіддю ТСЦ МВС №6348(ас.31, Том 2), за позивачем відсутні зареєстровані транспортні засоби. Зважаючи на вище вказане, автомобіль ВАЗ, про який зазначив [PERSON] у відзиві не буде розглянутий судом при вирішенні питання про поділ майна подружжя. Щодо заперечень [PERSON] стосовно поділу кредитних зобовязань, суд виходить з наступного. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц зроблено висновок, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Як вказала позивач, кредитні кошти нею використовувалися на потреби сімї, родина харчувалась за їх рахунок. Відповідач в своїх запереченнях посилався на те, що кредити були взяті позивачем на її споживчі потреби, а не на потреби сімї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, викладено правовий висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відтак, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 22 лютого 2023 року у справі № 367/7692/17, та від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Враховуючи все вище вказане, зважаючи на те, що обовязок доказування в даному випадку покладено на особу, що заперечує, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні зобовязання, про які вказує позивач, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Беручи до уваги визнання відповідачем первісних вимог позивача в частині поділу спільного нерухомого та рухомого майна подружжя, зважаючи на недоведеність того, що кредитні зобовязання не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо поділу сумісно нажитого майна подружжя. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу, 2) пов?язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов?язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послут); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Перевіривши матеріали справи, надані позивачем, суд вважає вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу та на оплату послуг з оцінки майна такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 386, 64 грн. Беручи до уваги вище викладене,

Outcome: approved