Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.12.2022 року було надано розписку, відповідно до якої, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 110 000,00 та 1600 Евро та зобов`язалася повернути в повному обсязі до 01.02.2023 року. 14.02.2023 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів в досудовому порядку, однак відповідачем, щодо повернення грошових коштів, не було вчинено жодних дій. Станом на 01.02.2023 року Курс НБУ за 1 Євро складає 39,5947 грн., а тому позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом та просив стягнути суму боргу в розмірі 173 344 грн. 00 коп., згідно розписки від 23.12.2022 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1386,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. Ухвалою судді від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.04.2023 року відповідач скерувала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти зазначеного позову, вважає, що документ наданий позивачем в якості доказу виникнення боргових зобов`язань, а саме - розписка від 23.12.2022 року є фіктивним, оскільки у вказаній розписці не вказано у кого позичаються кошти, та дописана інформація про отримання коштів на користь позивача, без присутності відповідача, та без підтвердження (ПІБ та підпису під додатково внесених змін). Також зазначила, що позивач навмисно вніс зміни у текст документа, а саме розписки, на свою користь для подальшого стягнення коштів з відповідача. Перед позивачем боргових зобов`язань на момент подачі позовної заяви відповідач не має. Зазначена розписка була написана, як тимчасовий (на відрізок часу до складання основного документу, так як сума основного займу була більша за вказану в розписці. Договір займу складався наступного дня, а саме 24.12.2022 року. При виконанні основного зобов`язання основний документ був повернутий позивачу та знищений. Тимчасовий документ, позивач зобов`язався знищити, але не виконав своєї обіцянки. Тому в задоволенні позовних вимог просила відмовити. 10.05.2023 року представник позивача скерував суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що докази надані суду з дотриманням норм чинного законодавства та підтверджені належними доказами по справі. Відповідач отримав вимогу про повернення коштів на досудовій стадії, та не надав пояснень стосовно цієї позики, після цього скористався послугами адвоката або юриста який навмисно хоче вести в оману суд, що відповідач не має грошового зобов`язання перед позивачем. Факт власноручного написання тексту розписки і її підписання відповідач не заперечує, розписка знаходилася у позивача, а докази щодо неправомірного володіння нею не надала. З огляду на вищевказане представник позивача вважає, що доводи відповідача є необґрунтованими та не спростовують наявність підстав для пред`явлення даного позову, тому просив заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, позивач подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 23 грудня 2022 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 110 000,00 грн., 1 600 Евро, які відповідач зобов`язалась повернути в повному розмірі до 01 лютого 2023 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Мінським РУ ГУ в місті Києві, проживає за адресою: [ADDRESS] ), взяла грошові кошти в сумі 110 000 грн. 00 коп. та 1600 Евро та зобов`язалась повернути їх не пізніше 01.02.2023 року що підтверджується оригіналом боргової розписки. Станом на момент подачі заяви до суду [PERSON] борг повернуто не було. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження №61-4560св21. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки від 23 грудня 2022 року. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Суд не приймає до уваги твердження відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву, оскільки в обґрунтування цих тверджень відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів. Окрім того, суд зауважує, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, провадження, № 61-13172св19. У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на (01.02.2023 року), а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь з відповідача суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 173 344,00грн., що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України. Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 гривень, на підставі: копій договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; додаткової угоди №5 від 20.02.2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) від 20.02.2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 20.02.2023 року;китанції на сумму 10 000 грн. від 20.02.2023 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, серія КВ №6314. Допомога полягала в: зустріч з клієнтом, обговорення правової позиції вартість 1 200,00 грн.; аналіз судової практики, складання та направлення досудової вимоги вартість 2 300,00 грн.; консультація та організація щодо сплати судового збору 500,00 грн.; складання позовної заяви вартість 3 500,00 грн.; підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подання позову до суду вартість 1 500,00 грн.; подання позовної заяви через систему «Електронний суд» клієнта вартість 1 000,00 грн.; супровід та контроль судової справи - 5 000,00., загальна вартість 15 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved