Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

У жовтні 2022 року представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на користь тих осіб, установ, яким буде передано на виховання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття [PERSON] , [INFO] , а саме до [INFO] . Вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] є [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Дитина [PERSON] , знаходиться на обліку управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради як такий, що перебуває в складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. Вказує, що працівниками Управління з гр. [PERSON] проводилась профілактична робота щодо необхідності належного виконання батьківських обов`язків та роз`яснювалась відповідальність, передбачена за ухилення від їх виконання. Однак, не зважаючи на заходи профілактичного характеру відповідач продовжує ухилятись від виконання батьківських обов`язків. За вказаного, змушені звернутись до суду із позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31.10.2022 року прийнято та відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвал Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.01.2023 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] та закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача надав заяву через канцелярію суду подав заяву щодо розгляду справи у його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення я заочного рішення. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву не скористалась. В судове засідання третя особа через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір`ю дитини [PERSON] є [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до актів обстеження умов проживання від 18.01.2022 року, 31.03.2022 року, 30.09.2022 року, складених спеціалістами Управління, умови проживання дитини вкрай незадовільні, дуже брудно та холодно, відчувається сморід, дитячі речі брудні та розкидані по підлозі, відсутні продукти харчування. Як вбачається з акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 30.09.2022 року, рівень життя дитини оцінено за ознакою «дуже небезпечно», що передбачає негайне відібрання дитини у матері. Відповідно до висновку від 14.10.2022 року за вих. №4489/49-13-24, орган опіки та піклування Кропивницької міської ради, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 05.10.2022 року, вважає за доцільне відібрання дитини [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Як зазначено у висновку, малолітній [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштований до КНП «Обласна клінічна лікарня» Кропивницької обласної ради для проведення та документування результатів медичного обстеження. Працівниками Управління, враховуючи те, що дії та бездіяльність [PERSON] складають безпосередню загрозу для життя та здоров`я дитини прийнято рішення від 03.10.2022 року № 676 «Про негайне відібрання дитини» Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»: «Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Згідно статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 СК України). Як підставу для позову про відібрання дитини [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, позивачем зазначено те, що мати дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ст. ст. 151, 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої ст. 164 СК України. Відповідно до п. 2-5 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складової нормального виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При розгляді даної цивільної справи судом було достовірно встановлено, що відповідач по справі [PERSON] протягом тривалого часу не займається вихованням своєї дитини [PERSON] , [INFO] , не проявляє до дитини батьківської уваги та турботи, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про здоров`я сина. За таких обставин, суд вважає за необхідне відібрати дитину [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав, а дитину [PERSON] , [INFO] передати на опікування органу опіки та піклування Кропивницької міської ради. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини його матір`ю, суд за заявою матері може постановити рішення про повернення їй дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому, суд вважає, що і вимога позивача про стягнення із відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] є обґрунтованою та законною. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved