Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позиція сторони позивача. Орган опіки та піклування Кегичівської селищної ради звернулось до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав матір [PERSON] , [INFO] , та батька [PERSON] , [INFO] , стосовно їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на користь прийомних батьків, батьків-вихователів, опікунів/піклувальників, в залежності від подальшої форми влаштування дітей, на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2012 року, протягом останніх чотирьох років разом не проживають, не розлучені. [INFO] народився син [PERSON] , та [INFO] народилася донька [PERSON] [PERSON] , зареєстрована в [ADDRESS] . Фактичне місце проживання невідоме. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Фактичне місце проживання не вiдоме. [PERSON] та [PERSON] на даний час проживають з бабусею [PERSON] , в [ADDRESS] . Батьки вихованням дітей не займаються, не піклуються про стан їх здоров`я, матеріально не допомагають, діти постійно проживають з бабусею. Мати дітей [PERSON] зловживає спиртними напоями, протягом останнього року залишила дітей на бабусю. Батько дітей [PERSON] протягом останніх чотирьох років з дітьми не спілкується, матеріально не допомагає та не відвідує дітей. Відповідно рішення Відділу соціального захисту населення Кегичівської селищної ради від 01 серпня 2022 року № 1164 фахівцем із соціальної роботи I категорії Служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ади надається родині послуга соціального супроводу, як такій, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Відповідно до характеристики Комунального закладу «Кегичівський ліцей» від 15 травня 2023 року № 01-67/69 [PERSON] , [INFO] , навчається у 4 класі, проживає з бабусею [PERSON] у власному будинку. Бабуся пенсіонерка. Мати [PERSON] проживає невідомо де, не бере участі у вихованні дітей. Службою у справах дітей та сім`ї постійно здійснювались обстеження умов проживання родини про, що складено акти обстеження житлово - побутових умов проживання. На момент обстежень матері та батька вдома не було, малолітні діти знаходились вдома з бабусею. Зі слів бабусі, мати та батько залишили дітей на неї, не телефонують, дітей не відвідують. 24 травня 2023 року [PERSON] звернулася із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї допомогти у вирішенні питання позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , так, як мати дітей протягом останніх 10 місяців залишила дітей, батько протягом останніх чотирьох років з дітьми не спілкується, матерiально не допомагає та взагалі не відвідує дітей. 24 травня 2023 року [PERSON] звернулася із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї щодо тимчасового влаштування малолітніх онуків у її родину. Відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради від 25 травня 2023 року № 64 [PERSON] та [PERSON] тимчасово влаштовано в родину [PERSON] до вирішення питання подальшого виховання та проживання дітей. 26 травня 2023 року [PERSON] з`явилася додому, фахівцем із соціальної роботи було проведено бесіду щодо належного виховання та забезпечення дітей, наведення порядку у помешканні та прибудинковій території, [PERSON] офіційно попередили про відповідальність за не виконання Законів України щодо утримання, виховання та навчання дітей, та було надано виправний термін до 29 травня 2023 року, але вона після бесіди того ж дня знову покинула дітей i по теперішній час не з`являлась вдома. Неодноразово фахівцем із соціальної роботи служби проводились бесіди виховного характеру, але мати на зауваження не реагує і не відчувається, щоб вона хотіла покращити ситуацію. Мати не усвідомлює, що вона своєю бездіяльністю нехтує здоров`ям своїх дітей. Дії відповідачів є підставою для позбавлення батьківських прав Позиція відповідачів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не скористалися своїм правом та не подали в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 17 липня 2023 року представник позивача звернулась до Кегичівського районного суду Харківської області з позовом. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України 18 липня 2023 року судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідачів. Ухвалою суду від 20 липня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 10 серпня 2023 року. Ухвалою суду від 10 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 19 вересня 2023 року. Сторони у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду повідомлені належним чином, через канцелярію суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, окрім того: представник позивача - позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідачі [PERSON] , [PERSON] - позовні вимоги визнають в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 20 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, остання змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.13). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.14). Згідно довідки від 10 травня 2023 року № 70 Комунального закладу «Кегичівський ліцей» Кегичівської селищної ради [PERSON] в 2022/2023 навчальному році навчається у четвертому класі (а.с.21). Згідно характеристики від 15 травня 2023 року № 01-67/69 Комунального закладу «Кегичівський ліцей» Кегичівської селищної ради [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] у власному будинку. Бабуся пенсіонерка. Мати [PERSON] невідомо де проживає, не бере участі у вихованні сина. Дитина потребує уваги, родинного тепла, позитивного прикладу взаємовідносин між членами родини (а.с. 22). Згідно копії акту № 17 оцінки потреб сім`ї/особи [PERSON] на момент обстеження умови проживання незадовільні, діти брудні. Зі слів сусідів мати зловживає алкогольними напоями (а.с. 23-27). Наказом служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради від 01 серпня 2022 року [PERSON] , надано послугу соціального супроводу в зв`язку з тим, що сім`я перебуває в складних життєвих обставинах (а.с.28). Відповідно до Інформації фахівця із соціальної роботи І категорії Служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради щодо соціального супроводу родини [PERSON] . Мати [PERSON] вихованням дітей не займається, вживає спиртні напої, діти постійно знаходяться з бабусею [PERSON] , [INFO] . Батько дітей [PERSON] протягом останніх чотирьох років з дітьми не спілкується, матеріально не допомагає та не відвідує дітей. (а.с.30). Згідно копій акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] та [PERSON] від 25 листопада 2023 року, 26 грудня 2022 року, 22 березня 2023 року,04 квітня 2023 року, 12 травня 2023 року, 16 травня 2023 року, 29 травня 2023 року на момент обстеження у приміщенні брудно, діти мають неохайний вигляд. Мати дома не проживає, її місцезнаходження невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає, бабуся часто залишає дітей самих. Проводилася бесіда з бабусею, щодо навчання дітей. (а.с.31-37). Відповідно до офіційного попередження служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради від 26 травня 2023 року [PERSON] офіційно попередили про невідповідальність та не виконання ЗУ щодо утримання, виховання та навчання дітей (копія, а.с. 38). Відповідно заяви [PERSON] від 24 травня 2023 року остання звернулась із проханням тимчасово влаштувати в її родину малолітніх онуків [PERSON] , [PERSON] , оскільки батьки не займаються вихованням дітей, місце їх проживання їм невідоме (копія, а.с. 39). Наказом служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради від 25 травня 2023 року № 64 передано на тимчасове влаштування дітей, що залишилися без батьківського піклування, [PERSON] та [PERSON] в родину [PERSON] , [INFO] (копія, а.с.41). Згідно висновку Кегичівської селищної ради Харківської області від 30 червня 2023 року № 04-30/1900 орган опіки та піклування Кегичівської селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] стосовно їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 43-45). Також в судовому засіданні було досліджено копії паспортів, кодів [PERSON] та [PERSON] з підтвердженням анкетних даних. Правові норми законодавства застосовані судом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем доказами та письмовими поясненнями відповідачів викладених у заяві, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, нехтують своїми батьківськими обов`язками і не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкуються з дітьми, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклуються про стан їх здоров`я, хоча б мали це робити, тобто по своїй вині ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав стосовно їх неповнолітньої дітей [PERSON] та [PERSON] , що повністю відповідає інтересам дітей. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на них ст. 150 СК України, відносно неповнолітньої дітей. Батьки дитини позовні вимоги визнали, не заперечили проти них. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дітей. Позивач просить стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. При вищевикладених обставинах, судом враховується, що відповідачі є особами працездатного віку, законодавчо на останніх покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що з відповідачів підлягають стягненню аліменти на дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення кожною дитиною повноліття, що є законодавчо визначеним мінімумом аліментів на дитину Одночасно судом враховується, що статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подання про призначення піклувальника неповнолітній дитині до суду не надано. За таких обставин суд позбавлений можливості вирішити питання щодо призначення дитині піклувальника та передає дитину органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради для подальшого її влаштування. Доказів про наявність у відповідачів власного житла суду не надано, ці питання підлягають вирішенню у порядку ст. 249 СК, ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства». Судові витрати. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, отже судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Так, враховуючи вимоги ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в розмірі по 1073,60 грн з кожного за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved