Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач понад 20 років працював на Інгулецькому ГЗК. Звільнений з роботи 12.04.1999 у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності. Після звільнення підприємством йому було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію у розмірі 547,20 грн., але у квітні 2023 року він дізнався, що відповідно до Колективного Договору на 1999 рік, укладеного між правлінням ВАТ «Інгулецький ГЗК» та профспілковим комітетом при звільненні роботодавець зобов`язаний був виплатити йому одноразову допомогу у розмірі 3-х окладів або тарифних ставок. Оскільки його середній заробіток на момент звільнення становив 261,00 грн., то позивач вважає, що відповідач зобов`язаний доплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі 235,80 грн. (261,00 Х 3 = 783,00 - 547,20), і тому цю суму просить стягнути з відповідача на свою користь. Стислий виклад відзиву відповідача на позов. Відповідач вважає,\~що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки виплати, передбачені Колективним договором, не є заробітною платою, не є вихідною допомогою не є вихідною допомогою у розумінні \~ \~ \~ \~ст.44 \~ \~ \~ \~ КЗпП України, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану та у строки, встановлені підприємством. Тобто, така соціальна пільга не підпадає під виплати у день звільнення, як те передбачає ст.116 КЗпП. Окрім того,\~оскільки одноразова\~вихідна допомога при виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, тому на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права. За таких обставин відповідач вважає, що позивач, який звільнився з підприємства у 1999 році, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивач не надав жодного пояснення у своєму позові, чому раніше не звертався з вимогою про проведення з ним повного розрахунку. В задоволенні позову просить відмовити. Процесуальні дії у справі. 11.07.2023 позовна заява надійшла до суду. 17.07.2023 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 07.08.2023 відповідач скористався правом надання відзиву на позов. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Інших заяв (клопотань) від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 12.02.1975 по 12.04.1999 працював на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті. Звільнений у зв`язку із виходом на пенсію по п.2 ст.40 КЗпП України. Його загальний стаж роботи на підприємстві відповідача становить 24 роки 02 місяці. Згідно з довідкою від 18.05.2023 заробітна плата [PERSON] за лютий - березнь 1999 року становить 261,00 грн.; середньогодинна заробітна плата становила 1,50 грн. Із наданої Позивачем копії розрахункової відомості видно, що у липні 1999 року позивачу було виплачено одноразова допомога при виході на пенсію інваліда у розмірі 547,20 грн. Пунктом 9.27 розділу IХ «Соціальний розвиток колективу, гарантії, пільги, переваги» Колективного Договору ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на 1999 рік, укладеного між правлінням та профспілковим комітетом ВАТ «Інгулецький ГЗК», передбачено виплата працівникам при виході на пенсію за віком і загальними захворюваннями одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві: не менше 20 років жінкам та не менше 25 років чоловікам, у розмірі середньо - місячного заробітку за рахунок коштів цеху. Водночас, передбачено, що працівникам, які пропрацювали не менше 10 років на комбінаті і виходять на пенсію у 1 півріччі 1999 року, виплачувати одноразову допомогу у розмірі 3-х окладів або тарифних ставок. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.97\~КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Нормою ст.40 КЗпП України врегульовано розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Згідно з п.2 ч.1 цієї статті, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Відповідно до вимог ст.47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.15\~Закону України\~«Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. На момент звільнення Позивача ВАТ «Інгулецький ГЗК» керувався в своїй роботі Колективним договором на 1999 рік, укладеним між правлінням ВАТ «Інгулецький ГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Інгулецький ГЗК», яким, як зазначено втще, передбачено виплату одноразової допомоги при виході на пенсію. Як видно із трудової книжки Позивача, він був звільнений саме у зв`язку з виходом на пенсію, тому суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що виплати при звільненні є додатковою пільгою, на які не розповсюджується норма ст.116 КЗпПУ. Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мав понад 24 роки стажу роботи на підприємстві відповідача, на нього розповсюджується дія пункту 9.27 Колективного Договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена одноразова допомога в розмірі трьох окладів (тарифних ставок). Така умова була дотримана роботодавцем частково, позивачу виплачено у липні 1999 року 547,20 грн., у зв`язку з чим суд вважає, що позивач правомірно звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача невиплачених йому коштів і вважає, що підлягає стягненні сума у розмірі 235,80 грн. Щодо застосування позовної давності. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіхвиплат,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами трудового\~договору і\~відповідно до\~державних гарантій,\~встановлених законодавством,\~зокрема і\~за час простою,\~незалежно від\~того,\~чи було\~здійснене роботодавцем\~нарахування таких\~виплат. Враховуючи, що допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності є безпідставними. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18. При цьому суд враховує, що відповідачем не спростована та обставина, що у день звільнення позивачеві не було вручено письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивача звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved