Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - третя особа) у якому просить суд: - зобов`язати відповідача не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із дочкою - [PERSON] , [INFO] (вимога-1); - визначити наступний спосіб участі відповідача у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] (вимога-2): побачення першого та третього тижня кожного місяця, у вівторок та четвер з 17.00 год. до 20.00 год; побачення другого та четвертого тижня кожного місяця, у понеділок та середу з 17.00 год. до 20.00 год.; кожні перші та треті вихідні кожного місяця з ночівлею - з 19.00 год. суботи до 12.00 год. неділі; у святкові дні (день народження дитини, Новий рік, Різдво (25 грудня, 7 січня), Великдень, день святого Миколая, 8 березня, травневі свята, День Конституції, День Незалежності) з 12.00 год. до 20.00 год. в день свята або в наступний день після свята; спільний відпочинок: 14 днів у липні та 7 днів підряд у січні дитина проводить з батьком без супроводу матері; [INFO] кожного року (день народження батька дитини) з 11.00 год. до 19.00 год.; Після досягнення дитиною 6-річного віку (з [INFO] ) і до досягнення дитиною 14-річного віку ( до [INFO] ): кожного понеділка, вівторка, середи та четверга тижня після закінчення уроків дитини і відповідно до шкільного графіку дитини до 20.00 год.; кожної п`ятниці тижня з 18.00 год. до неділі 18.00 год. з ночівлею дитини за місцем проживання батька; щорічно 3 дні поспіль, у період весняних та осінніх канікул, відповідно до канікулярного графіку дитини; щорічно 9 днів поспіль , у період зимових канікул, відповідно до відповідно до канікулярного графіку дитини; щорічно 30 днів поспіль, у період літніх канікул, відповідно до канікулярного графіку дитини; у святкові дні (день народження дитини, Новий рік, Різдво (25 грудня, 7 січня), Великдень, день святого Миколая, 8 березня, травневі свята, День Конституції, День Незалежності) з 12.00 год. до 20.00 год. в день свята або в наступний день після свята; [INFO] кожного року (день народження батька дитини) - 11.00 год. до 19.00 год. У разі, якщо святкові дні припадають на день побачення з донькою або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такі дні дитина проводить із позивачем. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони у 2013 році уклали шлюб, який припинено судовим рішенням у 2021 році. Від шлюбних відносин у них народилась дочка, 2018 року народження. У 2020 році позивач із дочкою залишили місце постійного проживання та переїхали проживати за іншою адресою у місті Києві. Саме з цього моменту у сторін почались непорозуміння, створення відповідачем штучних перешкод для позивача щодо прийняття ним участі у вихованні та відвідуванні дитини, побаченні з дитиною, навіть на вулиці під час прогулянки дочки. Жодних домовленостей у добровільному порядку сторони з цього питання не дійшли. У жовтні 2021 року третьою особою було визначено графік побачення батька з дитино, однак такий не виконувався відповідачем. У листопаді 2021 році розпорядженням третьої особи вирішено питання щодо участі батька у вихованні дитини, однак і таке процесуальне рішення третьої особи не виконувалось відповідачем. Наводить обставини про те, що дочка з жовтня 2020 року не бачить батька, адже матір перешкоджає цьому. Батько не бере участі у вихованні та розвитку світогляду дочки, що є ризиком в подальшому незнанням дитини свого батька та не бажанням спілкуватися із ним. Будь-які переговори щодо вказаного питання між сторонами ігноруються із сторони відповідача, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просить позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що розпорядження третьої особи відповідач оскаржує у судовому порядку (справа №756/10113/22). Наводить обставини про те, що позивач у період двох останніх років перебування сторін у шлюбі систематично вчиняв домашнє насильство психологічного, фізичного, економічного, сексуального характерів над відповідачем та про дані обставини були повідомлені як органи поліції так і третя особа. Вважає, що домашнє насильство може бути вчинене відповідачем відносно дочки, а тому перешкоджає його особистому спілкуванні та зустрічі з дитиною. Окрім цього, наводить обставини, що між сторонами наявні боргові зобов`язання (розписка відповідача) на загальну суму 35000,00 дол. США; щомісячний дохід відповідача становить більше 100000,00 грн, а сплачує аліменти у розмірі 4-5 тис. грн.; вважає, що відповідачу та її дочці від позивача загрожує реальна небезпека. Всі ці обставини є підставами для відмови у позові повністю. Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що жодних доказів, які б підтверджували, що позивач є кривдником вчинення домашнього насильства відносно відповідача останньою не подано. Звернення до суду із позовом про оскарження розпорядження третьої особи, не є доказом підтвердження тих обставин, які наводились відповідачем у відзиві на позов та не може бути перешкодою для розгляду цієї справи. Просить позов задовольнити. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору не подано відзив на позов та пояснень на відзив на позов. 22 червня 2022 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, справу передано на розгляд до Подільського районного суду м. Києва. Справа надійшла до Подільського районного суду м. Києва 30 січня 2023 року. 08 лютого 2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 02 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні сторона позивача позов підтримала та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засідання сторона відповідача заперечила проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Окрім цього, відповідач у судовому засіданні надала пояснення про те, що відносно неї після народження дитини позивач постійно вчиняв домашнє насильство; після народження доньки позивач зовсім не допомагав їй з дитиною; сварки завжди були присутніми у сімейному житті подружжя, що негативно впливало на дитину; після примирення позивач наполягав, щоб відповідач не спілкувалася зі своїми батьками; зараз з позивачем жодного спілкування не підтримує та не хоче з ним спілкуватись; є самозайнятою особою, працює з дому, а тому весь час проводить із дитиною; вважає, що позивач може бути небезпечним для дочки, хоч неодноразово останній звертався із листами про надання можливості бачитися з дитиною. Дитина зараз відвідує гуртки, зокрема у вівторок та четвер з 18:00 год. по 19:00 год. займається танцями; у суботу з 12:30 год. по 14:30 год. ходить на малювання; у неділю з 11:00 год. по 12:00 год. відвідує секцію катання на роликах. Батьки відповідача допомагають їй у вихованні дитини. Зазначила, що поки тривають усі судові справи, вона заперечує, щоб позивач бачився з дитиною. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності третьої особи, просить прийняти законне рішення в інтересах дитини. Заслухавши сторону позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. 05 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського РУЮ у місті Києві за актовим записом №224. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року у справі №758/3185/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, шлюб між сторонами було розірвано /а.с.10-13/. Від шлюбних відносин у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження /а.с. 7/. Дитина проживає із матір`ю. Дана обставина сторонами не заперечується, а тому суд приймає таку до уваги. Позивач наводить аргументи про те, що після припинення шлюбних відносин колишня дружина чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, у зв`язку із чим виник спір між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Щодо позовної вимоги-1, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» ). Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів». У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Ні міжнародні, ні національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання, спілкування та виховання з дітьми. Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей. На переконання позивача відповідач чинить перешкоди у вихованні та спілкування із дитиною та жодних домовленостей щодо участі батька у вихованні дитини між сторонами не було досягнуто. У зв`язку із виникнення спору щодо участі у вихованні дитини позивач звертався до органу опіки і піклування у відповідності до ст. 158 СК України. 15 липня 2021 року позивач звернувся із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо встановлення графіку побачень із дитиною [PERSON] , [INFO] /а.с. 18-19/. 07 жовтня 2021 року третя особа на засіданні комісії розглянувши заяву позивача від 15.07.2021 ухвалила, що з метою налагодження спілкування батька з донькою, а також зниження занепокоєння матері дитини щодо зустрічей батька з дитиною, провести шість зустрічей щосереди в присутності психолога Оболонському районному у місті Києві центрі соціальних служб в приміщенні центру /а.с. 22-23/. Відповідно до протоколів Оболонського районного у місті Києві центрі соціальних служб від 13.10.2021, 20.10.2021, 27.10.2021 зустрічі батька [PERSON] із дочкою [PERSON] не відбулись у зв`язку із тим, що мати дитини не привела дитину на такі зустрічі через зайнятість на роботі (13.10.2021) та без поважних причин (20.10.2021 та 27.10.2021) /а.с. 24-26/. Згідно з розпорядження Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 29 листопада 2021 року № 667 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини» визначено способи участі батька у вихованні малолітньої доньки, шляхом спілкування з нею у визначеному порядку /а.с. 43-44/. Однак таке розпорядження залишилось без виконання із сторони матері дитини. На неодноразові листи-вимоги батька дитини до матері щодо виконання розпорядження жодних дій із сторони відповідача не вчинено. Відповідач зазначає, що вона подала до Оболонського районного суду м. Києва позов про визнання незаконним розпорядження від 29.11.2021 № 667 (справа № 756/10113/22 за позовом [PERSON] до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним розпорядження від 29.11.2021 № 667). Також на думку відповідача, прийняте нею рішення щодо усунення батька від участі у вихованні дитини та у побаченні з нею є виправданим, адже вчинено з метою захисту інтересів дитини від будь-яких страждань та з метою створення належних умов для забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному середовищі. Окрім цього, зазначає, що оскільки розпорядження третьої особи оскаржується у судовому порядку, а відтак таке нею не виконується. Отже, аналізуючи докази як окремо кожен так в сукупності між собою щодо вимоги-1, суд прийшов до переконання про те, що відповідач чинить перешкоди батьку щодо участі у вихованні дочки, адже рішення органу опіки і піклування є обов`язковими до виконання у відповідності до ч. 2 ст. 158 СК України, однак такі в більшості не виконувались без поважних причин, що підтверджено поданими до суду документами. Також суд зазначає, що оскарження розпорядження Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 29 листопада 2021 року № 667 не є підставою для його не виконання. Окрім цього, таке оскарження у судовому порядку вчинено лише у жовтні-листопаді 2022 році, що свідчить про умисність невиконання його протягом тривалого часу з моменту його прийняття, адже будь-яких дій із сторони відповідача щодо зупинення дії такого розпорядження з поважних причин не вчинялось. Покликання відповідача на те, що усунення батька від виховання дитини є виправданим, суд оцінює критично, адже відповідачем не подано жодних доказів, які б цю виправданість підтверджували та що така вчиняється із сторони матері не у власних інтересах, а у найкращих інтересах дитини, яка має право знати свого батька, який, при цьому, наполегливо проявляє намір про її піклування з моменту припинення шлюбу, як у позасудовому порядку, так і безпосередньою участю у суді. Суд бере до уваги також і те, що спір щодо участі батька у вихованні дочки викликаний конфліктами, неприязними відносинами, які залишились між колишнім подружжям, про що неодноразово зазначалось та проявлялось у судових засіданнях сторонами справи. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що відповідач дійсно чинить перешкоди щодо участі батька у вихованні дочки та такі перешкоди не викликані обставинами, які мають істотне значення, такі перешкоди вчинені не в інтересах дитини та не є об`єктивними, адже обоє батьків, а не лише один із них, повинні бути авторитетом для дитини та формувати її світогляд, та жоден із них не повинен бути наділений пріоритетним правом на піклування, проживання, спілкування та виховання з дитиною. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до висновку про те, що позовна вимога-1 підлягає задоволення шляхом усунення перешкод, які чинить відповідач щодо участі позивача у вихованні дочки. Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем запропоновано певні способи участі у вихованні дитини, як до досягнення дитиною шестирічного віку, так і після такого. Відповідач заперечує проти визначення способів участі батька у вихованні дитини, покликаючись на те, що позивач вчиняв домашнє насильство щодо неї, а відтак такі дії можуть бути вчинені відносно дитини. Окрім цього, дочка з дворічного віку не бачить батька, а тому це може бути психологічним стресом для дитини та вплинути на її здоров`я. Наводить аргументи про те, що між сторонами наявні боргові зобов`язання, а тому позивач може зловживати цим та вчинити протиправну поведінку. Участь в утриманні дитини бере лише у межах визначених судовим рішенням про стягнення аліментів, хоч має матеріальну можливість надати матеріальну допомогу у вищому розмірі. Під час судового розгляду справи встановлено, що 08 жовтня 2020 року о 07.30 год., 09.06 год. та 10.06 год до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції України надійшли запити від громадянина [PERSON] щодо виклику працівників поліції за адресою - [ADDRESS] , щодо вчинення можливих неправомірних дій [PERSON] відносно своєї дружини [PERSON] . На виклик виїжджали працівники поліції. Про результати перевірок відповідачу направлені копії довідок від 08.10.2020 № 60036, № 60076, № 60092, однак такі суду не подано, а відтак щодо результатів таких перевірок суду не відомо. Дані обставини підтверджено листом Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції України від 22.06.2021 № 4563 /а.с. 162/. 13 березня 2021 року відповідач звернулась до органів досудового розслідування із заявою про вчинення відносно неї протягом 2019-2010 років домашнього насильства із сторони чоловіка [PERSON] . Відомості внесено Оболонським управлінням поліції Головного управління національної поліції України до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2021 та зареєстровано за № 120211000500000620 /а.с. 161/. Окрім цього, у судовому засіданні сторона відповідача наполягала, що реєстрація такого кримінального провадження є істотною обставиною, яка має значення для вирішення позовної вимоги-2. Аналізуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку про те, що такі не підтверджують факти вчинення позивачем домашнього насильства щодо відповідача, а відтак не є доказами вчинення кримінального чи адміністративного правопорушень, адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. Разом із тим, у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено систему заходів протидії домашньому насильству, зокрема, терміновий заборонний припис стосовно кривдника, спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства; профілактичний облік організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства тощо. Однак відповідачем не подано жодних доказів, які б свідчили про вчинення будь-яких заходів уповноваженими особами щодо протидії вчинення психологічного, сексуального, економічного, фізичного насильства відносно неї та що таке насильство по відношенні до неї із сторони чоловіка мало триваючий характер та здійснювалось за вищевказаною адресою. У постанові Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 596/302/21 (провадження № 61-12438св22) зазначено, що «тлумачення частини четвертою статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто в разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним з учасників домашнього насильства слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 501/800/19 (провадження № 61-6503св21)». У справі, що є предметом розгляду, фактів домашнього насильство щодо дитини або за її присутності належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено. Щодо тверджень відповідача про виникнення між сторонами боргових зобов`язань, то такі дані свідчать про наявність між сторонами зобов`язаних договірних відносин, які регулюються нормами ЦК України, та жодним чином не можуть впливати на вирішення питання щодо прав та обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2006 року познайомилась із позивачем, адже об`єднані спільним видом діяльності. У 2013 році позивач познайомив її із відповідачем, майбутньою дружиною. У 2019 році вона стала хрещеною мамою їх дочки [PERSON] . До припинення шлюбних відносин між сторонами, вони часто телефонували один до одного, передавали подарунки. Востаннє дитину бачила у 2020 році. Після припинення між сторонами шлюбних відносин також припинилось спілкування із відповідачем. Батько дитини забезпечував сім`ю, добре ставився до дитини. Позивач намагається бачитися із дочкою, однак відповідач чинить перешкоди, зокрема зимою у 2023 році коли були присутні представники третьої особи, відповідач вийшла з дому і поїхала, не дозволивши позивачу побачитися із своєю дочкою. Разом з тим, суд не бере до уваги протокол опитування особи [PERSON] з її згоди проведеного адвокатом Гнатюк Т. В. /а.с. 230-232/, адже свідок [PERSON] була безпосереднього допитана у судовому засіданні, а тому такий є недопустимий доказом у відповідності до ст. 78 ЦПК України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що працював водієм. Вперше у 2019 році мати відповідача замовила послуги таксі для відповідача, яка перебувала на восьмому місяці вагітності, і з того часу близько 3-5 разів на тиждень возив відповідача по її справам. Одного разу, приблизно за два тижні до 07.10.2020, він помітив синці на обличчі відповідача. Пізніше днів через 8, позивач попросив відвести відповідача в банк, при цьому попросив свідка не давати відповідачу її паспорт. Через кілька днів після цього, відповідач не виходила на зв`язок. Няня дочки сторін повідомила свідку, що позивач заборонив виходити відповідачу з дому. 07 жовтня 2020 року відповідач подзвонила із телефону няні і запитала, чи можна їй приїхати до нього додому. Коли вона приїхала, то бачив на її шиї синці. Цього ж дня 07.10.2020, він зателефонував у поліцію і відповідач написала заяву та разом із працівниками поліції піднялась у квартиру, в які проживала із позивачем, для того щоб зібрати речі. Надалі, протягом 2-3 тижнів відповідач проживала із дитиною на дачі свідка та працювала віддалено. З початку війни він проживає із відповідачем, а з кінця 2022 року вони почали проживати зі свідком як подружжя. Отже, наведені показання свідків, свідчать про перебування свідків у дружніх відносинах із сторонами справи, були безпосередніми свідками їх сімейного життя в тій частині, в якій вони дозволяли бачити; свідок [PERSON] в майбутньому став цивільним чоловіком позивача, а тому ним надано показання не тільки при об`єктивному сприйнятті обставинах, а також на суб`єктивному сприйнятті. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що такі показання свідків необхідно оцінювати у сукупності із іншими наявними доказами у справі, адже вони не безпосередньо пов`язанні із предметом доказування, а лише характеризують взаємовідносини та поведінку колишнього подружжя між собою. Доводи відповідача про те, що позивач здійснює утримання дитини лише у межах визначених розмірів відповідно до судового рішення (судовий наказ від 26.02.2021 № 758/1318/21), суд оцінює критично, адже у разі необхідності розмір аліментів на утримання дитини може бути змінено у відповідності до ст. 192 СК України за заявою стягувача за наявності підстав передбачених цією статтею. При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ВП № 64702786 з примусового виконання судового наказу від 26.02.2021 № 758/1318/21 заборгованість зі сплати аліментів станом на березень 2023 року становить у розмірі -55,97 грн /а.с. 230/. Висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 15 листопада 2021 року № СЕ-19/111-21/51883-ПС (далі - висновок), який надано у межах цивільних справ № 756/3257/21, № 756/872/21 за ухвалою суду про призначення судової психологічної експертизи, суд аналізує його як доказ у цій справі, адже надано експертами, які повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та висновок підготовлений для суду; жодних даних, які б свідчили про розгляд справи для яких було призначено даний вид експертизи суду не надано, такий висновок не має для суду заздалегідь встановленої сили, адже оцінюється у сукупності із іншими доказами. Відповідно до висновку у індивідуально-психологічних проявах [PERSON] діагностовано показник агресивності в межах норми. Поведінка не є агресивно спрямованою, більше буде проявлятися в образах, звинуваченнях. Агресивність може існувати лише потенційно - у формах страху. Виявлено помірний рівень імпульсивності, середній рівень збудливості високий показник вольової саморегуляції, що свідчить про здатність адекватно контролювати власні сильні бажання. Жорстокості не виявлено. Провідними мотиваційними чинниками у [PERSON] є задоволення потреб у створенні та розвитку сім`ї, безпеці та стабільності /а.с. 214-221/. Відповідно до висновку третьої особи про визначення способів участі [PERSON] у вихованні дочки [PERSON] третя особа дійшла до висновку про рекомендування визначити способи участі батька у вихованні дочки шляхом спілкування з нею у такому порядку: - з метою налагодження емоційного зв`язку між батьком та дитиною, провести шість зустрічей, щосереди з 15:00 до 17:00, в присутності психолога Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб (далі - Центр) в приміщенні Центру; -побачення першого та третього тижня кожного місяця, у вівторок та четвер з 17.00 год. до 20.00 год.; побачення другого та четвертого тижня кожного місяця, у понеділок та середу з 17.00 год. до 20.00 год.; кожні перші та треті вихідні місця з 19.00 год. п`ятниці до 19.00 год неділі; - державні святкові дні дитина проводить почергово з обома батьками; наступний вихідний день після дня народження дитини з 09.00 год. до 20.00 год.; - з 25 по 31 грудня у парні роки та з 01 по 08 січня у непарні роки; - перші три дні весняних та осінніх канікул; - щорічний літній відпочинок протягом 15 днів /а.с. 186-191/. Суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування підтверджує наявність спору між батьками щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, але вказаний висновок не вирішує виникнення конфліктів та спірних ситуацій. Здебільшого потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22)). Виходячи із системного аналізу ч.1 ст.3, ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст. 7, 19, 141, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України суд вважає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.04.2022 у справі № 706/1878/18 (провадження № 61-11601св21) особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Отже, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. Окрім того, батьків законодавством зобов`язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Судом також береться до уваги, що позивач матеріально забезпечений, працює, має наміри та бажання спілкуватися і брати участь у вихованні дитини. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо часу та способів спілкування позивача з дитиною, що має наслідком недостатню участь позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, судом не встановлено жодних перешкод для спілкування батька з дитиною. Відповідач, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, однак, перешкоджаючи позивачу у спілкуванні із дочкою, позбавляє його як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини. Створювані матір`ю дитини певні перешкоди для батька у вихованні та спілкуванні із дитиною руйнують зв`язки дитини зі своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір, а отже, в даному конкретному випадку така поведінка відповідача суперечить сімейним цінностям та не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів малолітньої дитини. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі № 663/724/19 (провадження № 61-15273св21). Суд із врахуванням зазначених вище норм права, судової практики, а також встановлених обставин у справі, відсутність обставин, які б перешкоджали спілкуванню батька і дитини, а також інших негативних фактів поведінки позивача, які б могли зашкодити дитині, приходить до висновку, що дитини має право знати свого батька і право на його піклування; як батько так і дитина мають право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти, а відтак вимога-2 щодо визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. Визначаючи спосіб участі батька у спілкуванні з дочкою, суд враховує задоволення максимальних інтересів дитини, які переважають за інтереси батьків, наявний спір, що виник між батьками з приводу способу участі батька у вихованні дитини, беручи до уваги такі істотні обставини як вік дитини, звичайний уклад її життя, місця проживання сторін, особисті стосунки, які склались між ними, зміну об`єктивних обставин з моменту отримання позивачем рішення органу опіку і піклування до часу ухвалення судового рішення, стан здоров`я дитини, прихильність дитини до матері, проживання дочки фактично з двох років без участі батька, бажання відповідача брати участь у зустрічах із дочкою, зважаючи на те, що виховання дитини відповідно до ст. ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» має спрямовуватися на розвиток її особистості та підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, а спілкування не може перешкоджати її нормальному вихованню, суд вважає доцільним визначити наступні способи участі [PERSON] із дочкою [PERSON] : - з метою налагодження емоційного зв`язку між батьком [PERSON] та дитиною [PERSON] , провести перших шість зустрічей, а саме у дні: понеділок з 15.00 год. до 17.00 год., середа з 15.00 год. до 17.00 год., п`ятниця з 15.00 год. до 17.00 год., в присутності психолога Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб та матері дитини [PERSON] , в приміщенні Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб; - надати можливість [PERSON] зустрічатися та спілкуватися з дочкою [PERSON] кожного тижня місяця у дні: понеділок з 17.00 год. до 19.00 год., середа з 17.00 год. до 19.00 год., п`ятниця з 17.00 год. до 19.00 год; - надати можливість [PERSON] зустрічатися та спілкуватися з дочкою [PERSON] один день третіх вихідних кожного місяця, у суботу з 16.00 год. до 18.00 год.; - надати можливість [PERSON] щорічно зустрічатися та спілкуватися з дочкою [PERSON] не менше 3 (трьох) годин протягом дня у день народження дитини [PERSON] , а саме 30 вересня кожного року. В решті частини позовної вимоги щодо визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини - відмовити. Рішення суду про встановлення способів участі у вихованні дитини тільки в зазначений судом час, обумовлено тим, що [PERSON] майже 5 років, три з яких вона не бачила батька, не спілкувалась з ним, не мала жодних тривалих особистих стосунків та прямих контактів протягом цього періоду, може вплинути на дитину, її емоційний і психологічний стан. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі зміни обставин, з врахуванням яких суд визначив способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, сторони, враховуючи передусім інтереси дитини, можуть змінити вказані способи, а у разі недосягнення згоди звернутися за вирішенням спору до суду. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задавлено частково, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 992,40 грн. судового збору.

Outcome: partial