Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») в особі генерального директора Іжаковського О.В. звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути із [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року у розмірі 111658,10 грн, судовий збір у розмірі 2684,00 грн, а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що між позичальником [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року. Відповідно до умов договору Банк відкрив позичальнику картковий рахунок з кредитним лімітом в розмірі 50421.16 грн, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк (з урахуванням умов укладеної Додаткової угоди від 14.03.2019) до 02.04.2020 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 49,9%. Свої зобов`язання банк виконав в повному обсязі. 20 вересня 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-19-F, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року. Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року. Загальний розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних за користування кредитом, що підлягають стягненню станом на 18.01.2023 відповідно до розрахунку заборгованості становить 111658,10 грн, з яких заборгованість за кредитом (за тілом кредиту)\~38114,72 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги\~8262,43 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)\~59037,81 грн, заборгованість із пені 5558,09 грн, втрати від інфляції 609,83 грн, нараховані 3% річних - 75,18 грн. Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 03 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, сторонам надано строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 28 червня 2023 року залучено до участі у цивільній справі правонаступника первісного позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі\~ТОВ «Дебт Форс»). В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Дебт Форс» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, суду пояснив, що на думку позивача, оскільки Договір не виконано відповідачем у частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, то вважає, що відповідач продовжує користуватися кредитом. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. Представник відповідача адвокат Вернигора В.М. суду повідомив, що відповідач позовні вимоги визнає частково: так, за змістом договору кредит надавався строком до 02.01.2020 року, продовжувався до 02.04.2020 року, але за змістом довідки про розмір заборгованості вбачається, що відсотки нараховувалися аж до 2023 року, тоді як згідно з чинним законодавством, нарахування процентів поза межами строку дії договору є неправомірним, на підтвердження чого послався на позицію Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16. Крім того, наголосив, що витрати на правову допомогу, які просить стягнути позивач, також необґрунтовано завищені: справа складною не є, доказів сплати саме 20000 грн позивачем не надано, натомість надано квитанцію на 56000 грн в рахунок сплати юридичних послуг і розрахунок, за яким фактично у даній справі витрачено в загальній сумі 9000 грн. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 02 квітня 2018 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0901/82/0175183 (далі\~кредитний договір), відповідно до умов якого Банк відкрив позичальнику картковий рахунок з кредитним лімітом в розмірі 50421.16 грн (п. 1.1.1). Строк користування кредитом\~24 міс. (з урахуванням умов укладеної Додаткової угоди від 14.03.2019) до 02.04.2020 (п. 1.1.6, 1.1.5). Процентна ставка складає 49,9 % річних (п. 1.1.8). Дата щомісячного платежу\~02 числа кожного місяця (а.с. 7-19\~копія Кредитного договору з додатками). Банк надав позивачу можливість користуватися кредитними коштами в межах кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 23-31). На підставі п. 3.1 кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів щомісячно ануїтетними платежами відповідно до умов договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитними договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, яка станом на 18 січня 2023 року складала 111658,10 грн, з яких заборгованість за кредитом (за тілом кредиту)\~38114,72 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги\~8262,43 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)\~59037,81 грн, заборгованість із пені 5558,09 грн, втрати від інфляції 609,83 грн, нараховані 3% річних - 75,18 грн. (а.с. 32). Відповідно до п.10.3 кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитор має право вимагати, а позичальник зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити останньому пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк у встановленому законодавством порядку України має право без згоди позичальника відступити свої права вимоги за договором будь-якій особі або обтяжити ці права іншим на умовах договору. 20 вересня 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-19-F, відповідно до п. 2.1 якого на умовах, встановлених цим договором та відповідно до\~ст. 512-519 ЦК України\~первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредиторові права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (портфель заборгованості). Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору зазначені в додатку № 1 до договору (попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною. Відповідно до п. 2.3 договору новий кредитор має право здійснити наступне відступлення прав вимог без згоди первісного кредитора. Згідно з п. 4.1.11 новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за кредитними договорами з дати відступлення права вимоги за умови дотримання вимог чинного законодавства України. При цьому новий кредитор має право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань відповідно до законодавства та умов кредитного договору. Відповідно до реєстру боржників до договору № 114/2-19-F від 20.09.2019 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитним договором № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року (а.с. 33-40\~копія договору, 42-45, 46\~копія реєстру боржників, а.с. 41\~копія платіжного доручення). 09 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» уклали договір № 09-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, згідно з п. 2.1 якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, включаючи права вимоги до наступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики (кредитними договорами), з урахування всіх змін, доповнень і додатків до них, надалі за текстом - основні договори, надалі за текстом\~права вимоги. Відповідно до реєстру боржників до договору № 09-03/23 ТОВ «Вердикт Капітал» передав ТОВ «Кампсіс Фінанс» право вимоги за кредитним договором № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року (а.с. 136-156\~копія договору з додатками). Відповідно до договору № 30-05/23 від 30.05.2023 ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс» права вимоги, які належали первісному кредитору ТОВ «Кампсіс Фінанс», в тому числі, на підставі договору відступлення прав вимоги № 09-03/23 від 09.03.2023 (а.с. 157-178\~копія договору з додатками). Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на 18.01.2023 заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року складає 111658,10 грн, з яких заборгованість за кредитом (за тілом кредиту)\~38114,72 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги\~8262,43 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)\~59037,81 грн, заборгованість із пені 5558,09 грн, втрати від інфляції 609,83 грн, нараховані 3% річних - 75,18 грн. Частиною 1\~статті 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (Позика) цієї\~глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до п. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Згідно\~зі\~ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд звертає увагу на те, що закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. У кредитному договорі №014/0901/82/0175183 від 02.04.2018 року з урахуванням положення додаткової угоди від 14.03.2019 сторони погодили чіткий строк договору, визначивши його як 24 місяці (п.1.1.6 договору), та термін виконання зобов`язання, визначивши дату остаточного погашення кредиту 02.04.2020 року (п.1.1.5 договору). Поняття "користування кредитом", яким послуговується представник позивача, є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Суд наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 з цього питання зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за "користування кредитом". Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за "користування кредитом" можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. В силу ст.\~599\~ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі\~ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до частини 1\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених\~статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі\~статтею 514 цього Кодексу\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Судом встановлено, що 02.04.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір. Відповідач [PERSON] в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. На підставі договорів відступлення права вимоги право вимоги за кредитним договором остаточно перейшло до ТОВ «Дебт Форс». Станом на 18.01.2023 заборгованість [PERSON] перед первісним позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» була нарахована у розмірі 111658,10 грн, з яких заборгованість за кредитом (за тілом кредиту)\~38114,72 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги\~8262,43 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)\~59037,81 грн, заборгованість із пені 5558,09 грн, втрати від інфляції 609,83 грн, нараховані 3% річних - 75,18 грн. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позичальник [PERSON] належним чином виконувала кредитні зобов`язання як щодо первісного кредитора, так і стосовно нового кредитора. Отже, за відсутності доказів повної сплати заборгованості за кредитним договором ні первісному, ні новому кредитору, заборгованість за тілом кредиту у сумі 38114,72 грн та заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги\~у сумі 8262,43 грн підлягають стягненню з відповідача на користь нового кредитора ТОВ «ДЕБТ ФОРС», оскільки заміна кредитора не звільняє її від обов`язку погашення кредиту, а відтак позов у цій частині підлягає до задоволення. Враховуючи положення ст.625 ЦК України та п.10.3 кредитного договору, те, що сторона відповідача не надала альтернативного розрахунку сум нарахованих 3% річних, інфляційних збитків та пені і не оспорювала розрахунок заборгованості в цій частині, підлягають до задоволення також позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 5558,09 грн. втрат від інфляції у сумі 609,83 грн, нарахованих 3% річних у розмірі 75,18 грн. Водночас суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості відповідача у частині обчислення нарахованих відсотків з моменту відступлення права вимоги. Як вбачається з розрахунку, позивачами з моменту відступлення права вимоги, з 12.12.2019 року по 17.01.2023 року здійснювалося нарахування процентів за відсотковою ставкою 49,9% річних протягом 1133 календарних днів, тоді як строк договору закінчився вже 02.04.2020 року, а отже, право нараховувати проценти як первинний, так і новий кредитор мали лише по 02.04.2020 року включно, тому і нараховані проценти могли бути лише за 112 календарних днів, а зі спливом визначеного сторонами строку кредиту проценти у визначеному договором розмірі уже не підлягали нарахуванню, натомість у кредитора виникло право стягнути 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України. Послуговуючись наданою позивачем формулою, з якою суд погоджується: [відсотки] = [сума боргу] * [процентна ставка]/100%/365 днів * [кількість днів] = 38114,72 грн * 49,9%/100%/365 днів * 112 днів =5836,04 (грн), суд вважає правомірними та такими, що підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості)\~у сумі 5836 грн 04 копійки. Відповідно позовні вимоги про стягнення 53 201,77грн. боргу за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості: 59037,81 грн 5836,04 грн = 53201,77 грн) є безпідставними та не підлягають до задоволення. Відповідно до частин 1, 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За подання позову позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн (а.с. 6). У відповідності до частини 1\~статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в даному разі становить 52,35% (58456,29 грн х 100% / 111658,10 грн), а відтак з відповідача слід стягнути на користь позивача 1405,07 грн (52,35% : 100% х 2684,00 грн) на відшкодування витрат зі сплати судового збору. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження розміру витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги первісним позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» надано копію Договору № 03-01/2023 від 03.01.2023 року про надання правової допомоги, згідно з умовами якого Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу в об`ємі та на умовах, передбачених цим Договором (а.с.71-75\~). Згідно копії заявки на надання юридичної допомоги від 05.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 9000,00 грн (а.с.80). Відповідно до платіжної інструкції від 17.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» сплатив Адвокатському об`єднанню «Лігал Ассістанс» 56000,00 грн за надання правової допомоги згідно Договору № 03-01/2023 від 03.01.2023 року (а.с. 79). Згідно з витягом з акта № 2 про надання юридичної допомоги від 09.01.2023 року за договором № 03-01/2023 від 03.01.2023 року витрати на правову допомогу по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] складає 9000,00 грн (а.с. 82). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу (правову) допомогу, проте суд не може погодитись з їх розміром, виходячи із критеріїв розумності та справедливості.

Outcome: partial