Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Заявниця звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з заявою про встановлення факту, заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні заявниця [PERSON] заяву повністю підтримала, просить суд її задоволити з підстав, викладених у заяві та встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] є мамою [PERSON] , померлої [INFO] . Заявниця [PERSON] звернулася до Здолбунівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 3 огляду на те, що мама заявниці [PERSON] померла, [INFO] , раніше своєї мами [PERSON] (дошлюбне [PERSON]), померла [INFO] . Відповідно [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] за правом представлення її мами, - [PERSON] , доньки спадкодавиці. Такими ж спадкоємцями за правом представлення нашої мами є її брати: [PERSON] та [PERSON] , які не претендують на спадщину. Під час оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, на майно [PERSON] , заявниці [PERSON] державним нотаріусом Здолбунівської нотаріальної контори роз?яснено, що розбіжності записів в витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження її мами [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) відомості про її маму вказані [PERSON] , однак у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію шлюбу [PERSON] , її дошлюбне прізвище вказане - [PERSON] , що унеможливлює нотаріусу встановити родинні стосунки між нами. Відповідні розбіжності, які зазначені мною вище, позбавляють заявницю права на оформлення спадщини внаслідок смерті її бабусі, [PERSON] та є підставою звернення до суду з відповідною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В судове засідання заінтересовані особи не з`явилися, однак подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, підтверджують факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] є мамою [PERSON] , померлої [INFO] . Заслухавши заявницю, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що заявниця по справі народилася [INFO] . Дана обставина підтверджується дослідженою в судовому засіданні кс.копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 26 червня 2020 року повторно Рівненський міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Рівне), з якого вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в смт Квасилів Рівненського району Рівненської області, про що зроблено запис №16. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . З дослідженої в судовому засіданні кс.копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10 лютого 2012 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 вересня 2007 року, про що зроблено запис №1713. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . З дослідженої в судовому засіданні кс.копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00040403781 від 05 липня 2023 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , в графі мати вказана [PERSON] , відомості про батька відсутні, про що свідчить актовий запис № 6. Відповідно до дослідженої в судовому засіданні кс.копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 березня 2019 року Виконавчим комітетом Богдашівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено запис №6. З дослідженої в судовому засіданні кс.копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00040403928 від 05 липня 2023 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що свідчить актовий запис № 114 від 30 серпня 1968 року. З дослідженої в судовому засіданні кс.копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24 червня 2021 року Здолбунівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено запис №171. Фактично, у вищезазначених письмових доказах було встановлено невідповідність у написанні прізвища бабусі заявниці, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] ». Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів не збігаються з ім`ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови ПленумуВерховного Суду України №5 від 31.03.1995 року Про встановлення фактів, що мають юридичне значення при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) «У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому вона підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved