Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

1.15.02.2023\~ [PERSON] \~звернувся з позовом до Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 2.Позивач просить суд: - стягнути з Держави Україна в особі Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 44 697,12 грн. майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди. 3.06.03.2023 відкрито загальне позовне провадження. 4.25.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 5.28.06.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву разом з клопотанням про визнання причин пропуску строку на його подання поважними та поновлення цього строку. 6.29.06.2023 позивач подав відповідь на відзив. 7.Позивач звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що тривалим невиконанням з боку державного виконавця майже сім років судового рішення, чим йому завдано моральну та матеріальну шкоду. [PERSON] \~ є стягувачем щодо виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 у справі № 522/16988/15-ц з КС «Україна коштів. 22.03.2016 видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до Приморського ВДВС Одеського МУЮ. Постановою від 05.04.2016 державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження, а виконавчий лист повернув. Ці дії були оскаржені до суду. Ухвалою від 13.04.2018 (№ 522/6776/16-ц) дії виконавця і постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.04.2016 визнані незаконними, зобов`язано вчинити виконавчі дії відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження». 19.04.2019 державний виконавець знову відмовив у відкритті виконавчого провадження та постановою про закінчення виконавчого провадження від 24.04.2019, виконавчий лист направив до господарського суду, у зв`язку з визнанням боржника банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури. Вчинену дію і постанову про закінчення виконавчого провадження [PERSON] оскаржив до суду. Ухвалою від 18.06.2019 (№522/16988/15) дії виконавця і постанова про закінчення виконавчого провадження від 24.04.2019 визнані незаконними, зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження та вчинити виконавчі дії, передбачені ст. ст. 10, 18, 28, 36 та 35 Закону України «Про виконавче провадження». 22.06.2020 державний виконавець відновив виконавче провадження. [PERSON] знову звернувся до суду зі скаргою на невчинення державним виконавцем виконавчих дій. Ухвалою від 09.02.2021 (№522/16988/15) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця з невчинення виконавчих дій та надмірно тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язано усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа у відповідності до ухвали суд від 18.06.2019. В 2022 [PERSON] знову подав скаргу на бездіяльність державного виконавця і ухвалою суду від 08.09.2022 (№522/16988/15-ц) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення після відновлення виконавчого провадження виконавчих дій з примусового виконання рішення суду та зобов`язано виконавця вчинити дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що державний виконавець мав вчиняти виконавчі дії, передбачені ст. ст. 10, 18, 28, 36 та 35 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, накласти арешт на майно боржника, вимагати подання декларації, проводити розшук майна боржника, тощо. Крім того, мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на його вимоги. Посилається на ст. 1174 ЦК України про відшкодування шкоди, незалежно від вини особи. Вважає, що незважаючи на те, що станом на час розгляду даної справи судом, рішення суду виконано частково (стягнуто кошти з боржника 16\~867,42 грн., залишок 10\~172,58 грн.), рішення суду не виконувалось впродовж семи років. Враховуючи індекс інфляції з квітня 2016 по лютий 2023 позивачу заподіяно з доку держави майнову шкоду 44\~697,12 грн. та моральну шкоду у сумі 100\~000 грн., які він визначає, виходячи з висновків рішення Європейського Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», відповідно до якого держава повинна запровадити відшкодування за невиконання або затримку виконання рішень національних судів. Порушено його право на майно (своєчасне отримання коштів). Неодноразове оскарження дій державного виконавця призвели його морального виснаження, перевтоми, втрати душевного спокою, погіршення сну, принижувало гідність, позбавляло можливості реалізувати наміри в ділових та життєвих відносинах. 8.Відповідач заперечує проти позову. Постановою державного виконавця від 05.04.2016 відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Після оскарження цієї постанови виконавче провадження було відкрито вперше лише 19.04.2019 та постановою від 24.04.2019 одразу закінчено, у зв`язку з визнанням боржника банкрутом та направлено до господарського суду для виконання в межах здійснення ліквідаційної процедури. За результатами оскарження стягувачем цих постанов виконавче провадження було відновлено 22.06.2020. Станом на сьогодні виконавче провадження з виконання виконавчого листа №522/16988/15-ц перебуває на виконанні у ВДВС, в ньому продовжуються вчинятись можливі виконавчі дії. Так, 21.06.2023 на користь позивача стягнуто частину боргу з боржника. Законодавством не встановлено чітких строків виконання рішення суду. Оскільки боржника було визнано банкрутом та розпочато ліквідаційну процедуру, господарський суду хвалою від 18.09.2023 (справа №21-32-2/44-10-2632) скасував арешт накладений на майно боржника та заборонив накладення будь-яких нових арештів щодо розпорядження майном банкрута. Тому державний виконавець не міг вчиняти ряд дій. Також відповідач\~заперечує щодо\~заподіяння позивачу\~будь-якої\~шкоди та\~її розміру.\~Процедура відшкодування за невиконання або затримку виконання рішень національних судів в Україні не запроваджена, а тому безумовно брати за критерії під час обрахування розміру шкоди рішення Європейського Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» не можна. Сам по собі індекс інфляції може використовуватися лише у разі невиконання боржником грошового зобов`язання, тобто його нарахування можливе лише відносно боргу боржника. Будь-яких доказів спричинення відділом державної виконавчої служби моральної шкоди [PERSON] не надано. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. 9.22.03.2016 на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 у справі №522/16988/15-ц видано виконавчий лист про стягнення з КС «Україна» на користь [PERSON] коштів 27\~040 грн. 10.Постановою від 05.04.2016 державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 6-1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 28.12.2015), яка передбачала відмову у відкритті виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Державний виконавець виходив з того, що КС «Україна» перебуває у стані припинення на підставі рішення господарського суду Одеської області про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури (№21-32-2/44-10-2632 від 18.09.2013). 11. [PERSON] оскаржив постанову та дії державного виконавця до суду. 12.Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~13.04.2018\~(справа\~№522/6776/16-ц),\~залишеною без\~змін постановою\~Одеського апеляційного\~суду від\~02.04.2019,\~визнано дії\~державного виконавця\~неправомірними,\~визнано постанову\~про відмову\~у відкритті\~виконавчого провадження\~від 05.04.2016\~незаконною,\~зобов`язано\~державного виконавця\~усунути порушення\~чинного законодавства\~та вчинити\~дії відповідно\~до вимог\~ст.\~25\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження». Залишаючи ухвалу суду без змін, суд апеляційної інстанції зазначив, що стягнення на користь [PERSON] з КС «Україна» коштів не стосується справи про банкрутство кредитної спілки, а стягується в примусовому порядку органами державної виконавчої служби. Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2019 відмовлено державному виконавцю у відкриття касаційного провадження. 13.19.04.2019 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. 14.24.04.2019 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавчий лист надіслав до господарського суду Одеської області, у зв`язку з визнанням КС «Україна» банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури. 15. [PERSON] оскаржив постанову та дії державного виконавця до суду. 16.Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2019 (справа №522/16988/15-ц) визнано дії державного виконавця неправомірними, визнано постанову від 24.04.2018 про закінчення виконавчого провадження незаконною, зобов`язано державного виконавця вчинити дії з відновлення виконавчого провадження та виконавчі дії з примусового виконання, передбачені статтями 10, 18, 28, 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження». 17.22.06.2020 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №50812230. 18. [PERSON] оскаржив дії державного виконавця до суду. 19.Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2021 (справа №522/16988/15-ц) визнано бездіяльність державного виконавця, пов`язану з порушенням ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», не вчиненням виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа та надмірно тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язано державного виконавця усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа у відповідності до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2019. 20. [PERSON] оскаржив дії державного виконавця до суду. 21.Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2022 (справа №522/16988/15-ц) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення після відновлення виконавчого провадження виконавчих дій з примусового виконання рішення суду від 10.02.2016 та зобов`язано вчинити необхідні виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». 22.На даний час виконавче провадження №50812230 не закінчено, станом на 28.06.2023 на користь [PERSON] стягнуто з КС «Україна» 16 867,42 грн., залишок 10 172,58 грн. 23.Також 19.10.2021 [PERSON] звертався до суду з позовом до Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди. Підставами позову було те, що рішенням суду від 20.02.2016 стягнуто на його користь 27 040 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2021 задоволено його скаргу на бездіяльність державного виконавця. Неправомірні дії, бездіяльність посадових осіб виконавчого органу щодо нестягнення з боржника впродовж 5 років 8 місяців присуджених коштів завдали йому майнової шкоди 10 085,92 грн. та моральної шкоди 6 000 грн. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2022 справа № 522/20027/21, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 06.10.2022, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди. Висновки суду. 24.Предметом спору є заподіяння [PERSON] з боку держави в особі органу державної виконавчої служби моральної та майнової шкоди, а його підставами є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу (його посадових чи службових осіб), що полягають у надмірній тривалості та неефективності виконавчого провадження, наявність\~шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і шкодою. Як на правову підставу відшкодування моральної шкоди позивач посилається на статтю 1166, 1174 ЦК України. 25.За загальним\~правилом факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності. У зв`язку з цим, з`ясуванню підлягають обставини щодо шкоди, протиправної поведінки та причинного зв`язку між ними, вини особи. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Проте відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. 26.Відповідно до приписів статей 1173\~та 1174\~ЦК\~України шкода,\~завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 27.На відміну від загальних норм статей 1166, 1167 ЦК України,\~що вимагають встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди,\~причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою,\~вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 ЦК України\~допускають можливість відшкодування шкоди\~незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. 28.За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення\~шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди\~та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. 29.Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. 30.У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. 31.Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. 32.Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. 33.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.019 у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 34. [PERSON] стверджує, що обставинами (фактами), якими з боку державної виконавчої служби йому було заподіяно моральної шкоди є невиконання впродовж семи років рішення суду від 20.02.2016 у справі №522/16988/15-ц, яким з КС «Україна» стягнуто на його користь шкоду в розмірі 27 040 грн. Тобто, невиконання судового рішення, на його думку, розпочалось з пред`явлення в 2016 році виконавчого листа та до виконання. 35.Вважає, що неправомірні дії, бездіяльність державних виконавців щодо невчинення жодних дій щодо стягнення з боржника впродовж цих років коштів завдали йому майнової шкоди в розмірі 44 697,12 грн., рівної сумі інфляційних втрат на суму 27\~040 грн., що підлягала стягненню (індекс інфляції 165,3% за період з квітня 2016 року по лютий 2023 року), та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., які просить на підставі ст. 56 Конституції України, статей 1166, 1174 ЦК України, рішення Європейського Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» стягнути з держави. Також виходить з того, кошти не стягнуті з боржника саме внаслідок неправомірної бездіяльності державного виконавця, ігноруванням ним ухвал суду від 13.04.2018, 18.06.2019, 09.02.2021 та 08.09.2022, що обмежило стягувача у праві володіння своїм майном (коштами). 36.Відповідач не заперечує наявність обставин оскарження [PERSON] дій, бездіяльності та постанов державного виконавця в даному виконавчому провадження та визнання їх протиправними. Разом з тим, не вбачає ні причинного зв`язку між ними, ні факту заподіяння шкоди. 37.Оцінюючи доводи обох сторін щодо наявності чи відсутності причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою, суд виходив з такого. 38.Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. 39.Як вбачається з матеріалів справи 22.03.2016 на виконання рішення суду від 10.02.2016 у справі №522/16988/15-ц видано виконавчий лист про стягнення з КС «Україна» на користь [PERSON] коштів. 40.Постановою від 05.04.2016 державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження (боржник перебуває у стані припинення, відкрито ліквідаційну процедуру). 41.Ухвалою суду\~від 13.04.2018\~визнано дії\~державного виконавця\~неправомірними,\~визнано постанову\~про відмову\~у відкритті\~виконавчого провадження\~незаконною,\~зобов`язано\~усунути порушення\~чинного законодавства\~та вчинити\~дії відповідно\~до вимог\~ст.\~25\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження». 42.19.04.2019 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, а 24.04.2019 прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавчий лист надіслав до господарського суду Одеської області, у зв`язку з визнанням КС «Україна» банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури. 43.Ухвалою суду від 18.06.2019 визнано дії державного виконавця неправомірними, визнано постанову про закінчення виконавчого провадження незаконною, зобов`язано вчинити дії з відновлення виконавчого провадження та виконавчі дії з примусового виконання, передбачені статтями 10, 18, 28, 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження». 44.22.06.2020 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №50812230. 45.Ухвалою суду від 09.02.2021 визнано бездіяльність державного виконавця, пов`язану з порушенням ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», не вчиненням виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа та надмірно тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язано державного виконавця усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа у відповідності до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2019. 46.Ухвалою суду від 08.09.2022 визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення після відновлення виконавчого провадження виконавчих та зобов`язано вчинити необхідні виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа. 47.На даний час виконавче провадження №50812230 не закінчено, станом на 28.06.2023 на користь [PERSON] стягнуто з КС «Україна» 16 867,42 грн., залишок 10 172,58 грн. 48.Отже, виконавче провадження вперше було відкрито саме 19.04.2019. 49.Незважаючи на те, що саме з 2016 року виконавчий лист був пред`явлений державному виконавцю до виконання і постановою від 05.04.2016 державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження, цей період з 05.04.2016 по 19.04.2019, суд вважає, позивач помилково ототожнює як такий, що включається до надмірного і тривалого, протиправного не виконання судового рішення. 50.Дійсно,\~за результатами\~розгляду скарги\~стягувача на\~постанову про\~відмову у\~відкритті виконавчого\~провадження,\~суди (ухвала\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси від\~13.04.2018,\~постанова Одеського\~апеляційного суду\~від 02.04.2019,\~ухвалою Верховного\~Суду від\~15.04.2019)\~констатували,\~що дії\~державного виконавця\~є неправомірними,\~скасовано постанову\~від 05.04.2016\~та зобов`язано\~усунути порушення\~чинного законодавства\~та вчинити\~дії відповідно\~до вимог\~ст.\~25\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження». 51.Проте прийняте державним виконавцем рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження не можна розцінювати як протиправне невиконання судового рішення. Оцінку цим діям державного виконавця суди надали, а державний виконавець, як вбачається, виправив це шляхом відкриття виконавчого провадження постановою від 19.04.2019. Відповідно в період між відмовою у відкритті виконавчого провадження та до його відкриття державний виконавець не мав підстав для вчинення виконавчих дій. Не будь-яке оскарження рішень та дій органу призводить до автоматичного заподіяння шкоди. В даному разі немає причинного зв`язку між визнаними в судовому порядку протиправними діями державного виконавця та фактом заподіяння шкоди. 52.Отже, суд не погоджується з доводами позивача, що невиконання судового рішення тривало майже 7 років, починаючи з 2016 року. 53.Далі державний виконавець 24.04.2019 прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавчий лист надіслав до господарського суду, 22.06.2020 виніс постанову про відновлення виконавчого провадження, а станом на 28.06.2023 вчинив дії, що призвели до часткового виконання рішення суду. 54.Позивач вважає, що і в цей період державний виконавець не вчиняв жодних реальних дій, спрямованих на стягнення коштів з боржника, передбачені ст. ст. 10, 18, 28, 36 та 35 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, накласти арешт на майно боржника, вимагати подання декларації, проводити розшук майна боржника, тощо. Крім того, мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на його вимоги. 55.Натомість державний виконавець стверджує, що хоч і суди під час розгляду скарги [PERSON] дійшли висновку, що мораторій на задоволення вимог кредиторів банкрута не поширюється на його вимоги, господарський суду хвалою від 18.09.2023 (справа №21-32-2/44-10-2632) скасував арешт накладений на майно боржника та заборонив накладення будь-яких нових арештів щодо розпорядження майном банкрута. Тому державний виконавець не міг вчиняти ряд дій. 56.Суд погоджується з доводами відповідача, що законодавство не встановлює чітких строків виконання судового рішення. Тут може застосовуватися лише критерій розумності цих строків. Отже, цей період в даному разі слід оцінювати з часу відкриття виконавчого провадження, в даному разі з 19.04.2019. Так, до часткового виконання рішення суду в червні 2023 року пройшло майже три роки. 57.Знову ж таки позивач посилається на те, суди визнавали незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження незаконною та зобов`язано вчинити дії з відновлення виконавчого провадження та виконавчі дії з примусового виконання, передбачені статтями 10, 18, 28, 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження» (ухвала суду від 18.06.2019); визнавали бездіяльність державного виконавця, пов`язану з не вчиненням виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа та надмірно тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язано усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого (ухвала суду від 09.02.2021); визнали неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення після відновлення виконавчого провадження виконавчих та зобов`язано вчинити необхідні виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа (ухвала суду від 08.09.2022). 58.З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу, що 19.10.2021 [PERSON] також звертався до суду з позовом до Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди. Підставами позову було те, що рішенням суду від 10.02.2016 стягнуто на його користь 27 040 грн. Рішення суду не виконується державним виконавцем. Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018, 18.06.2019, 09.02.2021 задоволено його скаргу на бездіяльність державного виконавця. Неправомірні дії, бездіяльність посадових осіб виконавчого органу щодо нестягнення з боржника впродовж 5 років 8 місяців присуджених коштів завдали йому майнової шкоди 10 085,92 грн. та моральної шкоди 6 000 грн. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2022 (справа №522/20027/21), залишеним без змін постановою апеляційного суду від 06.10.2022, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди. 59.Тобто, протиправність дій державного виконавця, що була встановлена ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018, 18.06.2019, 09.02.2021, вже була підставою звернення до суду (справа №522/20027/21) до того самого відповідача про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Рішення суду набрало законної сили. 60.Нових підстав позивачем не наведено. А тому суд не вбачає підстав для переоцінки цього періоду повторно. 61.Зараз [PERSON] звертається з позовом до того самого відповідача про відшкодування шкоди, посилаючись на ті самі підстави - ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018, 18.06.2019, 09.02.2021, цим позовом, збільшивши лише період невиконання судового рішення з 5 років 8 місяців до майже 7 років, і додаючи лише ухвалу суду від 08.09.2022, якою визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невчинення дій після відновлення виконавчого провадження виконавчих та зобов`язано вчинити необхідні виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа. 62.Однак з 2022 по 2023 роки, як вбачається, держаним виконавцем було вчинено дії, що стали наслідком часткового стягнення на користь [PERSON] в червні 2023 року коштів. 63.Відтак суд не погоджується з аргументами позивача, що саме такі дії становлять причинний зв`язок між встановленими протиправними діями та призвели до шкоди про яку стверджує позивач. 64.Підсумовуючи усі обставини цієї справи, суд дійшов висновку\~про відсутність заподіяння позивачу шкоди, зумовленою невиконанням судового рішення майже понад 7 років та протиправністю саме тих дій та рішень державного виконавця, які встановлено судами, відсутній причинний зв`язок. 65.Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 66.Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 67.У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. 68.Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. 69.Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 70.Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( ч. 2 ст. 23 ЦК України). 71.Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані, зокрема, Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. 72.Слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. 73.У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Отже, лише негативні емоції та незручності, що не досягли рівня страждання або приниження, не свідчать заподіяння моральної шкоди та, відповідно, не дають підстав для відшкодування. 74.Суд погоджується, що в принципі можливим є тривале виконання судового рішення залежно від її складності, або й залежно від оскарження сторонами виконавчого провадження дій державного виконавця, що хоч і може викликати в сторони негативні емоції, але не такого рівня, що призводять до моральних страждань. Разом з тим, у ситуації, що склалась відносно позивача протиправна тривалість невиконання судового рішення не доведена.\~ Дії відповідача в процесі здійснення виконавчого провадження, хоч і були визнані протиправними, але між ними та тими переживання, про які стверджує позивач, не прослідковується зв`язок. 75.Отже, суд приходить до переконання про відсутність заподіяння позивачу моральної та матеріальної шкоди.

Outcome: dismissed