Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

23 серпня 2023 [PERSON] звернулась до Київського районного суду з заявою, в якій просила суд: встановити факт реєстрації 19.04.2019 шлюбу, який зареєстрований відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м.Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, за актовим №120199920000100093006 між громадянкою України [PERSON] , [INFO] (місце народження: с.Гусарівка, Балаклійського району Харківської обл.) з громадянином України [PERSON] , [INFO] (місце народження: м.Харків). В обґрунтування заяви зазначила, що 19.04.2019 вона уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований 99200001 відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м.Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, за актовим №120199920000100093006. В тому ж році, вони з чоловіком повернулись до України, де в с.Гусарівка Балаклійського району Харківської області придбали будинок та почали проживати. В 2021 році вони переїхали до м.Харкова, де проживали за місцем реєстрації чоловіка за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Вона звернулась до Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові з заявою, в якій просила видати Свідоцтво про шлюб українського зразка, для підтвердження укладення шлюбу між нею та [PERSON] 19.04.2019. У відповіді Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові від 24.06.2023 зазначено, що вони не можуть надати їй вказаний документ, іншим чином підтвердити на території України факт укладення шлюбу, окрім звернення до суду з даною заявою вона не має можливості. У зв`язку з чим вона звернулась до суду з даною заявою. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 24.08.2023 відкрито провадження у справі. 31.08.2023 до суду надійшли письмові пояснення заінтересованої особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові, в яких представник зазначив, що питання про встановлення факту укладення шлюбу, зареєстрованого на тимчасово окупованій території, законодавством України не передбачено. Заявник, будучи обізнаною про офіційне визнання території АРК з 20.02.2014 тимчасово окупованою, 19.04.2019, знаючи правові наслідки укладення шлюбу на тимчасово окупованій території, свідомо, добровільно уклала шлюб на території Автономної Республіки Крим, при цьому своїм правом на подачу заяви про державну реєстрацію шлюбу до будь-якого державного органу реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території Україин за своїм вибором не скористалась. Враховуючи викладене, заперечували проти встановлення факту шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . У судове засідання заявник не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути дану справу за її відсутності, вимоги заяви просила задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про причину неприбуття суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.04.2019 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований 99200001 відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м.Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, за актовим №120199920000100093006 (свідоцтво про шлюбу серії [NUMBER] від 19.04.2023. Заявник посилалась на те, що в 2019 році вони з чоловіком повернулись до України, де в с.Гусарівка Балаклійського району Харківської області придбали будинок та почали проживати. В 2021 році вони переїхали до м.Харкова, де проживали за місцем реєстрації чоловіка за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 14.06.2023 року заявник звернулась до заінтересованої особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для отримання Свідоцтва про шлюб укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.06.2023 зазначено, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] , складеного 19.04.2019 99200001 відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м.Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя, за актовим №120199920000100093006 не виявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5) ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. У частині 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про реєстрацію шлюбу особи, виданих органами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливість збору доказів реєстрації шлюбу особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Необхідність встановлення юридичного факту укладення 19.04.2019 року шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] надасть можливість заявнику отримати належним чином юридично дійсне на території України свідоцтво про шлюб та отримати відповідний актовий запис у Державному реєстрі актів цивільного стану, як підтвердження наявності шлюбних стосунків сторін на Державному рівні. Беручи до уваги те, що 19.04.2019 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м.Севастополя Управління ЗАЦС міста Севастополя зареєстровано шлюб, за актовим №120199920000100093006, територія якого відноситься до тимчасово окупованої, суд вважає за можливе відповідно до ст. 315 ЦПК України та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вказану заяву задовольнити та встановити факт реєстрації шлюбу, укладеного між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved