Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.01.2006 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, в період перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Після отримання у власність зазначеного домоволодіння ними за спільні кошти було добудовано прибудову до житлового будинку та побудовано ще двоповерховий житловий будинок. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 26.08.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідачі у справі: [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 28.02.2017 року. [PERSON] 01.11.2017 року на своє ім`я зареєстрував право власності на спірний будинок та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року позов [PERSON] було задоволено, припинено право приватної власності [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що зазначене спірне нерухоме майно не може бути спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки воно було придбано за спільні кошти в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] , та саме в період перебування у зареєстрованому шлюбі ними, як подружжям було побудовано добудову та збудовано двоповерховий будинок. На підставі викладеного, просить: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Іскрова О.В., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.11.2017 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею: 102,6 кв.м., житловою: 53, 5 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Морозової О.С., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею: 102,6 кв.м., житловою: 53, 5 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року позову заяву [PERSON] було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. Заявою від 06.08.2021 року позивач усунула недоліки визначені ухвалою суду, надала суду платіжне доручення про доплату судового збору. Ухвалою суду від 06 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року задоволено клопотання позивача, витребувано від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради копії реєстраційних справ на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; та [ADDRESS] . На виконання ували про витребування доказів, 22.12.2021 року (вх. № 37811) надійшли матеріали реєстраційних справ на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; та [ADDRESS] . Згідно відповіді Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, надати реєстраційну справу на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] не є можливим у зв`язку з відсутністю реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але відомості про даний об`єкт внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно(а.с.50-128). Не погоджуючись з позовними вимогами 10.12.2021 року (вх. № 10053) представник відповідачів адвокат Подорожній А.С. подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, [PERSON] заперечує факт будівництва спірного будинку у період перебування у шлюбі з позивачем, будівництво здійснювалось за рахунок коштів нового подружжя та коштів, отриманих у борг, між сторонами протягом багатьох років розмежовано використання домоволодіння та земельна ділянка, позивач не надала доказів порушення її прав та інтересів, тому просив відмовити у задоволенні позову (а.с.130-141). В подальшому, позивач 10.02.2022 року (вх. № 5741) подала клопотання про приєднання додаткових доказів на підтвердження будівництва майна за спільні кошти позивача та [PERSON] (а.с.159-176). Також, адвокат Подорожній А.С. 05.10.2022 р. подав заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу (а.с.208-209). В подальшому, ухвалою суду від 14 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи в судове засідання по суті (а.с.219-220). На адресу суду 19.06.2023 року (вх. № 5100) надійшла заява адвоката Подорожнього А.С. згідно якої останній просить приєднати до матеріалів справи копію ухвали Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року (а.с.1-4том №2). Також, з заявою про приєднання до матеріалів справи доказів, н адресу суду звернулась представник позивача адвокат Боровик А.О. (а.с.3), згідно поданої заяви просила приєднати до матеріалів справи копію рішення Суворовського районного суду м. Одеси та копію ухвали Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року (а.с.9-19). Чергове судове засідання у справі призначено на 12 вересня 2023 року. Сторони до суду не з`явились. Представник позивача [PERSON] адвокат Боровик А.О., звернулась на адресу суду з клопотанням від 11.09.2023 року (вх. № 25321) про розгляд справи у відсутність сторони позивача, в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.28 том №2). Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Подорожній Андрій Сергійович також звернувся на адресу суду з заявою про можливість проведення судового засідання за його відсутності, в якій зазначив, що відповідачі позов не визнають, та відповідно просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.29 том №2). Відповідачі державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, та державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозова Ольга Станіславівна, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись, про причини не явки суду не повідомили, з будь-якими заявами на адресу суду не звертались (а.с.21-26 том №2). Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, не явка осіб, які сповіщені про час та місце слухання справи не є підставою для відкладення слухання справи, представник позивача та представників відповідачів звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, в яких відповідно просили задовольнити та відмовити в задоволенні позовних вимог. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України.) Дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування протиправним та скасування рішення державного реєстратора Іскрова О.В., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.11.2017 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею: 102,6 кв.м., житловою: 53, 5 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Морозової О.С., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею: 102,6 кв.м., житловою: 53, 5 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] позивач зазначила, що спірний об`єкт нерухомості не є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] оскільки, будинок було придбано та побудовано за спільні кошти позивача та відповідача [PERSON] в період перебування у шлюбі. Будинок побудовано самовільно. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26.05.2008 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожний домоволодіння під [ADDRESS] , що в цілому складається з одного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ «А», загальною площею 73, 7 кв.м., житловою площею 42,5 кв.м. (а.с.14). Згідно витягу про реєстрацію права власності не нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] 23.06.2020 року в рівних частках зареєстровано за а [PERSON] та [PERSON] на частці (ас.15). Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.08.2011 року (справа № 2-4627/11) шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 11.01.2006 року, актовий запис № 18 розірвано (а.с.13). В подальшому, згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року (справа № 523/4177/18) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя були задоволені. Припинено право приватної власності [PERSON] , на будинок [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , право приватної власності на будинок [ADDRESS] , загальною площею 102, 6 кв.м., житловою площею 53,5 кв.м. (а.с.23-25). Предметом розгляду даної справи були обставини того, що позивач дізналась, що її чоловік [PERSON] зареєстрував право власності на даний будинок тільки на себе, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Відповідно до даного витягу, [PERSON] на праві приватної власності належить 1/1 частка житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, позивач просила визнати зазначений будинок за адресою [ADDRESS] - спільною сумісною власністю подружжя (а.с.23-25). Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] , не погоджуючись з зазначеним судом рішенням, вважаючи, що ним були порушенні її особисті майнові права, звернулась до Одеського апеляційного суду зі скаргою на дане рішення. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] закрито. Апеляційним судом встановлено, що оскаржуваним рішенням від 14.11.2018 року не порушені права та обов`язки [PERSON] . Зазначеним рішенням також встановлено, що 28.02.2015 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] та за час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя спільно побудувало будинок за адресою: [ADDRESS] . Скаржник ( [PERSON] ) на підтвердження права власності на спірний об`єкт нерухомості надала Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого було встановлено, що першим власником 1/1 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] право власності на нерухоме майно зареєстровано 01.11.2017 року. При цьому, колегія суддів зазначила, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] було розірвано 26.08.2011\~року на підставі рішення суду. Судовим рішенням встановлено, що жодних належних та допустимих доказів скаржник [PERSON] щодо порушення її права не надала (а.с.14-19). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, одна з обставини на яку позивач посилається, як на підставу своїх вимог щодо того, що будинок [ADDRESS] є спільною власністю її, та колишнього чоловіка [PERSON] доказуванню та спростуванню не підлягає, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. А тому також, не підлягають доказуванню обставини щодо незаконної реєстрації даного будинку за [PERSON] в 2017 році. Щодо обставин незаконної реєстрації житлового будинку, як самочинного будівництва. Судом досліджується копія реєстраційної справи 1378607051101 щодо об`єкта нерухомості № 30-А по [ADDRESS] . Так, згідно матеріалів справи підставами для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна стали: технічний паспорт; висновок щодо технічної можливості виділу в окрему (самостійну) одиницю об`єкту нерухомого майна садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] ; довідка ФОП [PERSON] від 23.10.2017 року щодо правильної загальної та житлової площі будинку; висновок щодо технічної можливості поділу на дві окремі одиниці об`єкту нерухомого майна садибного (індивідуального) житлового будинку. На підставі поданих документів держаним реєстратором було прийнято рішення щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом [PERSON] (а.с.50-128). Так, згідно положення ч. 1 ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Разом з цим, суд погоджується з доводами викладеними стороною відповідача у відзиві, що сам лише факт порушення порядку реєстрації права власності не може автоматично слугувати підставою для скасування такого права власності за відсутності порушення прав та інтересів позивача. Разом з цим, слід зазначити, що право власності за відповідачем [PERSON] зареєстровано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17). Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може поновити порушені права та інтереси, більш, того, судом встановлено, що права та інтереси позивача щодо житлового будинку [ADDRESS] не порушені. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для відмовити у задоволенні позову, саме такі висновки викладені в постанові ВС від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (преді і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме така правова позиція викладена у постановах ВС від 22.01.2019 року у справах 912/1865/16 та від 14.05.2019 року у справі № 910/11511/18. Під порушенням слід розуміти таким стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось, або зникло, як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. З огляду на зазначене, слід підкресли, що позивачем не доведено та не надано доказів щодо порушення її особистих прав та інтересів внаслідок реєстрації права власності за відповідачем у справі, а тому, відсутність порушеного права та інтересу є підставою для відмови у позові. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не доведено факту порушення особистих майнових прав щодо реєстрації права власності за відповідачем на спірний об`єкт будівництва, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають в силу п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed