Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

До Кегичівського районного суду Харківської області надійшла заява адвоката Індутного-Шматька С.М. в інтересах неповнолітнього [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису. Заява обґрунтована тим, що батьки заявника [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано 07.12.2021 на підставі рішення Кегичівського районного суду Харківської області. Після розірвання шлюбу він перебуває на повному утриманні батька та починаючи з літа 2023 року фактично проживає з батьком та бабусею, а не за адресою реєстрації. Заявник зазначає, що мати вчиняє відносно нього психологічне насильство, внаслідок якого він почуває себе безпомічним, виснаженим, беззахисним та потребує психологічної та правничої допомоги. В зв`язку з чим просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким протягом 3 місяців визначити заходи тимчасового обмеження її прав, а саме: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонити наближатися на відстань ближче 300 метрів до місця проживання (перебування) та інших місць частого відвідування постраждалої особи; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 06.09.2023 відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку окремого провадження на 07 вересня 2023 року. У судовому засіданні представник заявника - адвокат Індутний-Шматько С.М. підтримав, викладені в заяві доводи, просив задовольнити заяву в повному обсязі. Зазначив, що 05 вересня 2023 року заявник звернувся до нього з заявою з проханням звернутися до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно матері, [PERSON] , яка вчиняє по відношенню до нього психологічне насильство. Зазначив, що внаслідок психологічного насильства матері, він почуває себе безпомічним, виснаженим, беззахисним та потребує психологічної та правничої допомоги. Після розмови з заявником, він звернувся до батька дитини, від якого також 05.09.2023 надійшла аналогічна заява, він підтвердив звернення сина. Заявник в судовому засіданні підтримав свого представника, зазначив, що до пояснень представника немає чого додати. Заінтересована особа [PERSON] вважає доводи заявника необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Пояснила, що ніколи не вчиняла домашнього насилля відносно свого сина. Вона не розуміє в чому саме полягає насилля з її боку, оскільки в заяві неконкретизовані її дії. Вказала, що все почалося з того, що нею була подана заява про стягнення аліментів, вже потім батько дитини приїхав і забрав його за місцем своєї реєстрації. Коли на її адресу надійшов позов про зменшення розміру аліментів вона почала готуватися до судового засідання та з`ясувала, що в неї зникли всі документи (технічний паспорт на будинок, свідоцтва про народження, документи на земельну ділянку). З цього приводу вона 02.09.2023 звернулася до правоохоронних органів щоб зафіксувати факт зникнення документів, її допитали з цього приводу, хто міг викрасти документи, коли саме вони зникли, на що вона повідомила, що вона підозрює в цьому свого сина. Зазначила, що вона діє в межах закону, а тому заяву про видачу обмежувального припису не визнає. Також, зазначила, що на даний час не позбавлена батьківських прав відносно сина, вона у відповідності до вимог закону має право контролювати, виховувати, спілкуватися з сином, несе відповідальність за нього, а тому категорично заперечувала проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Так, відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". При цьому, слід враховувати, що відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Постраждалими від домашнього насильства можуть бути: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що до повноважень органів опіки та піклування у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дитини належать, зокрема, захист прав та інтересів постраждалої дитини, дитини-кривдника, у тому числі шляхом звернення до суду, представництва прав та інтересів дитини у суді при розгляді питань пов`язаних із здійсненням актів домашнього насильства, зокрема про видачу обмежувального припису. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи, заявник є неповнолітньою особою, самостійно звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, що є неприпустимим, його представником є адвокат Індутний-Шматько С.М., який згідно вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не є належним представником у даній справі. В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що звернення до суду не належним суб`єктом звернення, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Крім цього, основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 4, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між/з- іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). З матеріалів заяви вбачається, що заявник [PERSON] є рідним сином [PERSON] , але доказів з даного приводу суду не надано. На даний час заявник проживає разом зі своєю бабусею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою 11.07.2023 старостою Кегичівської селищної ради Павлівського старостинського округу В.Скобліковим. Заявник перебуває на повному утриманні батька, який є військовослужбовцем ЗСУ. На даний час заявник навчається в «Полтавському фаховому коледжі нафти і газу Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» за спеціальністю гірництво. В судовому засіданні заявник, допитаний в якості свідка в присутності законного представника, повідомив, що він проживав разом з батьком та бабусею, але коли батько був мобілізований, на його прохання, йому прийшлося поїхати мешкати до матері, яка проживає разом з його сестрою, хоча він цього не хотів. Я привіз з собою четверо поросят, які він виготовував, але мати відразу сказали, навіщо ти їх привіз. Зазначив, що коли він не зварив собаці їсти, мати сильно кричала, хватала за руки, кидала в нього каструлю. Також мати не давала йому документи для вступу та коледжу. Коли це все трапилося він зателефонував до бабусі і вона його забрала до себе додому. Потім в липні 2023 батько приїхав та забрав з двору матері свиней, яких він годував. Більш він у матері не проживав. Коли він приїхав з навчання до своєї тітки, до нього приїхали працівники поліції разом з матір`ю та намагалися його забрати. Наступного дня він ходив до поліції, де йому повідомила, що мати подала заяву щодо викрадення документів, пропонували повернути їх самостійно. Повідомив, що він перебуває на утриманні батька з 2022 року, а мати йому не надає нічого, але постійно телефонує, погрожує, щоб він повернувся до неї жити. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, повідомила, що заявник є її онуком, а заінтересована особа є колишньою невісткою. Зазначила, що онуки кожного літа на канікулах перебували у неї, все завжди було добре. Потім з вересня 2022 року онуки постійно проживали у неї, оскільки вони посварилися з мамою. Потім [PERSON] захворіла та поїхала до лікарні, куди прийшла і мама, вона з нею поспілкувалася, а потім весною [PERSON] поїхала проживати до мами, а [PERSON] залишився з батьком. Вказала, що онук [PERSON] попросив придбати йому худобу, щоб підзаробити коштів на навчання, на що вони погодились, але батька мобілізували до ЗСУ і він сказав, щоб син їхав до мами, так його тривалий час не буде вдома. Вони зібрали онука, погрузили худобу та відвезли до матері, а потім онук зателефонував та попросив забрати його назад, оскільки мати постійно свариться, що він нічого не допомагає, нічого не встигає. Вона на прохання онука, приїхала та забрала його, але худоба залишилася у матері в сараї. Онук потім їздив вправлятися до матері, але проживав у неї. 04.07.2023 її син на один день приїхав у відпустку та машиною перевіз худобу. 30 серпня 2023 року приїхали працівники поліції до неї та питали, де онук, повідомивши, що мати подала заяву щодо зникнення документів. Також приїжджала до неї працівники органу опіки та піклування щодо визначення умов проживання дитини, але вони нічого поганого не сказали, оскільки у онука є своя кімната. Потім працівники поліції телефонували до онука, а коли він приїхав до смт. Кегичівки та пішов ночувати до тітки, оскільки більше нічим було добратися до неї додому, близько об 23-00 годині, мати разом з онукою та працівниками поліції приходи до тітки, намагалися забрати онука додому. Вже потім, на ранок він пішов до поліції, та приїхав до неї додому, забрав всі свої речі, оскільки необхідно було їхати на навчання. Весь час, а саме з 2022 року знаходиться на повному утриманні батька. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, повідомив, що він є батьком заявника. Зазначив, що син йому постійно телефонує та скаржиться на матір, каже, що вона йому погрожує, якщо він не повернеться додому. Потім, коли сину необхідно було подавати документи на вступ до коледжу мати не надавала атестату і тільки через працівників сім`ї та молоді вони забрали документи. Потім він приїздив у відпустку та приїхав до колишньої дружини разом з сином щоб забрати худобу. Останній раз, син йому зателефонував, та повідомив, що він повернувся з навчання в смт. Кегичівку, але доїхати до бабусі вже нічим, оскільки було вже темно, і з його згоди, він пішов ночувати до тітки. Як тільки він туди прийшов, до них приїхали працівники поліції разом з матір`ю та намагалися забрати дитину додому. Наступного дня син пішов до поліції та йому повідомили, що мати написала до поліції заяву про викрадення документів, з цього приводу його допитували. Він самостійно не має можливості захистити свого сина, оскільки є військовослужбовцем, тому просив задовольнити заяв. Зазначив, що з колишньою дружиною, після розірвання шлюбу взагалі не спілкується. Син з 2022 року перебуває на його утриманні. Будь-яких інших доказів заявником не надано, доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення відносно нього домашнього насильства не надано, як і не надано, доказів повторюваності вчинення домашнього насильства, що є обов`язковою умови для видачі обмежувального припису. Потім мені подзвонив син, плакав та казав, що приїздили працівники поліції та сказали, щоб він повернув документи, які він не брав. Коли він приїхав з навчання та пішов, з його згоди, ночувати до тітки, працівники поліції приїхали разом з матір`ю та намагалися забрати дитину. Син не хоче повертатися додому, сказав, що буде жити в гуртожитку. Також, повідомив, що мати била сина, а тому просив задовольнити заяву, оскільки він на даний час перебуває на військовій службі і самостійно не має можливості захистити сина. Зі слів дитини, йому не дають можливості погуляти, він повинен працювати, сам прати та готовити собаці. Мій син проживає з липня 2022 року разом зі мною та моєю матір`ю. Син перебуває повністю на його утриманні. Повідомив, що з колишньою дружиною після розлучення ми не спілкуємось взагалі. В зв`язку з цим, факт домашнього насилля, який не конкретизовано, а ні в заяві про видачу обмежувального припису, а ні в судовому засіданні, не є підставою для видачі обмежувального припису, оскільки не знайшли свого підтвердження, так як недоведені належними доказами у справі. Так, насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди. Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. При цьому, під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту. Так, судом встановлено, що між заявником [PERSON] та його матір`ю [PERSON] склалися вкрай неприязні стосунки, сімейний конфлікт є тривалий, взаємний продовжується довгий час, що не можна трактувати як вчинення насильства в сім`ї. Відтак, обопільні сварки в межах довготривалого конфлікту, який склався між заявником [PERSON] та його матір`ю [PERSON] , за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди психічному здоров`ю заявника, не свідчить про вчинення домашнього насилля з боку матері. Таким чином, судом не встановлено випадків психологічного, економічного чи фізичного насильства відносно [PERSON] , а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість, із даних правовідносин вбачається, що між сторонами існують неприязні сімейні стосунки на взаємних докорах один одному, звинуваченнях у виниклих негативних ситуаціях у спільному житті, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Отже, надавши оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису, оскільки заявник не довів вчинення домашнього насильства [PERSON] щодо нього у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Враховуючи те, що заявника на підставі ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат та компенсує витрати за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed