Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), через свого представника, адвоката Порхун Олесю Павлівну, звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), у якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та Відповідачем, який зареєстрований 04.03.1989 року Радинською сільською радою Поліського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 3. Позов мотивований наступним. 04.03.1989 року між Позивачем та Відповідачем укладено зазначений шлюб. Від шлюбу подружжя дітей не має. Підставами для розірвання шлюбу є те, що у подружжя відсутні спільні інтереси, різний погляд на життя та відсутнє взаєморозуміння. Тривалий час вони не проживають разом та не ведуть спільного побуту. За таких обставин, Позивач просить розірвати укладений між нею та Відповідачем шлюб, оскільки подальше існування шлюбу суперечить інтересам Позивачки. 04.07.2023 року позовна заява надійшла до суду. 07.07.2023 року відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Перше судове засідання призначене на 07.08.2023 року, відкладене на 15.09.2023 року. Позивач у судове засідання не з`явилась. Представник Позивача подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи без її участі та участі Позивача. Позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судові засідання, призначені для розгляду справи не з`явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся вчасно та належним чином. Судову повістку про виклик на 07.08.2023 року разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками Відповідач отримав особисто під підпис. Кореспонденція з судовою повісткою про виклик Відповідача на 15.09.2023 року повернулась з відміткою про вручення судової повістки про виклик шляхом її вкладення до абонентської скриньки. Отримання судової повістки про виклик з копією ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками та неприбуття у судове засідання з розгляду справи суд розцінює як обраний Відповідачем спосіб реалізації своїх прав. За таких обставин, Відповідач не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема міг направити до суду відзив на позовну заяву чи інші документи по справі, якими б обґрунтував свою позицію до позову та своє відношення до нього. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимог частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач, який належним чином про дату, час і місце судових засідань повідомлявся вчасно та належним чином, в судові засідання не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, не подав відзиву на позовну заяву та позивач не висловила заперечень проти ухвалення заочного рішення, тим більше наполягала на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку про ухвалення у справі заочного рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, розглянувши матеріали справи, приходить до наступного. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України). Згідно з приписами ст. 12, ч.1, 5 - 7 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Судом встановлено, що 04.03.1989 року між Позивачем та Відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Радинською сільською радою Поліського району Київської області, про в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 3. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04.03.1989 року Радинською сільською радою Поліського району Київської області. Від шлюбу подружжя дітей не має. Спір про поділ майна у подружжя відсутній. Подружжя не веде спільне господарство та не має спільного сімейного бюджету. Ці обставини ніким не оспорюються. Відомостей, які б суперечили цим обставинам матеріали справи не містять, таких відомостей сторонами не надано. Суд не приймає до уваги доводи Позивача про те, що подружжя разом не проживає, оскільки це спростовується довідкою старостинського округу № 3 Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області, згідно з якою Відповідач проживає за тією ж адресою, яку зазначила Позивач як свою адресу проживання. Проте, спростування цього факту не є самостійною підставою для визнання позову необґрунтованим. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, встановивши фактичні причини позову про розірвання шлюбу, зокрема те, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільних дітей та спільного майна не мають, примирення не прагнуть, суд дійшов висновку, що шлюб між Позивачем та Відповідачем підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам Позивача чим порушує права останнього. Сторони мають достатній вік для того, щоб визначитися зі своєю позицією щодо можливості збереження їх шлюбу. Судові витрати. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду Позивач сплатила судовий збір у розмірі 858, 88 грн. у коефіцієнті 0,8 на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від встановленої суми судового збору за подання позовної вимоги немайнового характеру у розмірі 1073, 60 грн. Оскільки позовні вимоги Позивача задоволені у повному обсязі, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 858, 88 грн.

Outcome: approved