Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму помилкового грошового переказу в розмірі 12500,00 грн. На обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є його колишнім одногрупником, з яким вони навчалися у Вищому професійному училищі в м. Новояворівську. Раніше він декілька разів перераховував відповідачу кошти із свого рахунку № [NUMBER] в АТ «Універсал Банк» на його картковий рахунок № [NUMBER] в АТ «Альфа Банк», який на даний час перейменований в АТ «Сенс Банк». 27 листопада 2022 року маючи, намір переказати грошову суму в розмірі 12500,00 грн на картковий рахунок свого батька [PERSON] , який також які і відповідач має відкритий картковий рахунок в АТ «Альфа Банк», він помилково надіслав вказану грошову суму на картковий рахунок відповідача. 28 листопада 2022 року він зателефонував відповідачу та попросив повернути помилково перераховані кошти, однак той відповів, що не може підтвердити отримання коштів та пообіцяв зв`язатися з ним пізніше. Також того дня він повідомив АТ «Аьфа Банк», що ним через помилку здійснено переказ не на той рахунок та просив повернути дані кошти. Однак його клопотання було залишене без належного реагування. Пізніше банк надав відповідь про те, що зв`язувався з отримувачем переказу, однак від такого не має згоди на списання коштів. 29 листопада 2022 року він повторно зателефонував відповідачу, однак той повідомив, що жодних грошових переказів не отримував і кошти на його рахунок не поступали. Згодом відповідач повідомив, що кошти отримав, однак такі з рахунку зникли. В січні 2023 року він надіслав [PERSON] вимогу про повернення коштів, однак відповіді не отримав. Оскільки відповідач належним чином на його усні та письмові вимоги про повернення помилково перерахованих коштів не реагує, він змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 28 березня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17 травня 2023 року витребувано в АТ «Сенс Банк» виписку по картковому рахунку № [NUMBER] , виготовленого на ім`я [PERSON] за період з 27 листопада 2022 року до 01 грудня 2022 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні наведеним у позовні заяві, просив позов задовольнити. Додатково та відповідаючи на запитання головуючого, вказав, що номер карткового рахунку [PERSON] у нього був збережений у за стосунку банку, оскільки він раніше вже декілька разів, від 1 до 3, точну кількість не пам`ятає, перераховував кошти на цей рахунок у 2022 році, коли вони з відповідачем навчались в одному навчальному закладі. Під час навчання він перераховував кошти ще одному одногрупнику крім відповідача. Він часто користується онлайн-платежами. До 27 листопада 2022 року він декілька разів вже перераховував кошти батькові. Станом на 27 листопада 2022 року у за стосунку було збережено два шаблони його батька і [PERSON] . Під час оформлення онлайн-платежу у за стосунку видно прізвище отримувача, однак того разу він не зауважив чиє. Відразу, коли батько зателефонував йому і сказав, що кошти на його рахунок не надійшли, він почав з`ясовувати причини і зателефонував відповідачу, на що той сказав, що не може зайти в застосунок онлайн-банкінгу, не вказавши з яких причин. Через кілька днів [PERSON] сказав йому, що кошти на його рахунок не надходили, потім сказав, що надійшли, але зникли. Пізніше відповідач казав, що поверне кошти, згодом, що не може повернути, бо матиме проблеми з іншими людьми. Потім відповідач уникав розмов і зустрічей з ним. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов заперечив. На обґрунтування своїх заперечень пояснив, що ввечері 27 листопада 2022 року до нього зателефонував [PERSON] та повідомив, що помилково перерахував на його рахунок кошти, просив їх повернути. Він повідомив, що не може зайти у застосунок онлайн-банкінгу, оскільки картка, на яку були перераховані кошти, та застосунок були зареєстровані на його ім`я, але через номер телефону [PERSON] . Він зміг зайти в застосунок через декілька днів, допоміг його брат, який замовив код підтвердження, зателефонував до позивача і той повідомив код, який надійшов на його номер телефону. Зайшовши у застосунок, вони побачили, що кошти від позивача надійшли, але були переведені на інший рахунок, який зареєстрований на його ім`я, але картка була втрачена, про що банк він не повідомляв, картку не відновлював і не блокував. Рахунок, на який [PERSON] перерахував кошти, був відкритий на його ім`я, однак ним він ніколи не користувався. Цей рахунок був відритий на його ім`я на прохання [PERSON] для здійснення транзакцій в Республіку Польща, за що він отримав від позивача кошти в сумі 150,00 грн. Дана карта була відкрита онлайн навесні чи в літку 2022 року, однак рахунком (карткою і застосунком) він не користувався і саму картку не отримував. Коли позивач зателефонував йому 27 листопада 2022року, він повідомив, що коштів не отримував та не має доступу до застосунку. [PERSON] кілька разів перераховував кошти на його картку, «Приватбанк» чи «Монобанк». Проте на картку АТ «Аьфа Банк» (АТ «Сенс Банк») позивач йому ніколи коштів не перераховував, оскільки ця картка була відкрита у 2022році, коли вони вже не навчались в училищі. В телефонній розмові він сказав [PERSON] , що поверне йому кошти лише для того, щоб позивач не звертався в поліцію чи до суду та взагалі не турбував його цим питанням. Заслухавши пояснення та оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Відповідно до квитанції №3НМ1-ТК9В-7009-05Х7 від 27 листопада 2022 року [PERSON] здійснив переказ коштів в розмірі 12500 грн 00 коп з карти [NUMBER] на картку [NUMBER] . Згідно з наданою АТ «Сенс Банк» інформацією [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , є клієнтом банку та йому належить карта № [NUMBER] , номер рахунку до картки [NUMBER] . Відповідно до виписки по даному рахунку за 27 листопада 2022 року [PERSON] отримав на рахунок [NUMBER] кошти в сумі 12500,00 грн. Також [PERSON] звертався в АТ «Сенс Банк» з клопотанням про повернення помилково перерахованих ним коштів в сумі 12500,00 грн та отримав відповідь про те, що Банк зв`язувався з отримувачем переказу, але на даний момент від отримувача немає згоди на списання коштів в сумі 12500,00 грн. Кошти можуть бути переведені виключно за згодою клієнта, який отримав переказ. В письмовій відповіді АТ «Сенс Банк» від 27 грудня 2022 року також зазначено, що банк, який обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасні подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів. Станом на 27 грудня 2022 року заява про надання згоди на списання помилково перерахованих коштів від неналежного отримувача на адресу банку не надходила. Також [PERSON] 27 січня 2023 року надіслав листа на адресу [PERSON] , в якому просив напротязі 7 календарних днів перерахувати помилково переказану йому грошову суму в розмірі 12500,00 грн на його банківський рахунок. Отже, факт перерахування [PERSON] 27 грудня 2022 року грошових коштів в сумі 12500,00 грн на банківський рахунок, емітований на ім`я [PERSON] , підтверджено належними і достатніми доказами, а також не заперечується відповідачем. Як описано вище, позивач стверджує, що перерахував ці кошти відповідачу помилково, оскільки мав намір перерахувати не йому, а своєму батькові, а тому, [PERSON] отримав кошти безпідставно (без достатньої правової підстави). Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 вказано, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Отже, для застосування норм ст. 1212 Цивільного кодексу України крім факту отримання або збереження однією особою майна (коштів) іншої особи, обов`язковою умовою є встановлення та підтвердження факту, що таке майно (кошти) набуте безпідставно (без достатньої правової підстави) та що між сторонами відсутні договірні правовідносини. При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з нормами ч. ч. 1 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обов`язком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також як роз`яснено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Як зазначено вище, [PERSON] стверджує, що перерахував спірні кошти [PERSON] помилково, що, на його переконання, свідчить про те, що відповідач отримав кошти безпідставно (без достатньої правової підстави). Також факт перерахування [PERSON] 27 грудня 2022 року грошових коштів в сумі 12500,00 грн на банківський рахунок, емітований на ім`я [PERSON] , підтверджено належними доказами та не заперечується відповідачем, про що також вказано вище. Зважаючи на наведені вище вимоги процесуального закону та висновки Верховного Суду щодо доказування в цивільних справах, суд вважає, що під час розгляду справи позивач [PERSON] належним чином довів, що ним перераховано спірні кошти [PERSON] помилково, отже, відповідно відповідач отримав дані кошти безпідставно (без достатньої правової підстави). Так, суд враховує поведінку [PERSON] як після перерахування коштів на рахунок [PERSON] (після того як з`ясував, що перерахував кошти не на рахунок батька, він усіма законними та доступними способами намагався повернути дані кошти та вчиняв відповідні дії, а саме відразу зателефонував відповідачу з прохання повернути їх, написав клопотання про повернення коштів в банк, де був відкритий рахунок відповідача, пізніше неодноразово телефонував відповідачу, ініціював зустрічі з ним та звернувся до нього з листом про повернення коштів), так і його пояснення, надані в ході розгляду справи, які є логічними і послідовними, узгоджуються та підтверджуються письмовими доказами. Зі свого боку, відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, не довів, що він не отримував від [PERSON] спірних коштів чи отримав їх на певній правовій підставі, зокрема, що кошти були перераховані позивачем за попередньою домовленістю між ними, наявність договірних правовідносин між ними, наприклад, відносин позики чи дарування, тощо. Доводи відповідача про те, що рахунок, на який [PERSON] перерахував кошти, був відкритий на його ім`я на прохання позивача за грошову винагороду, однак ним він ніколи не користувався і саму картку не отримував, а фактично користувався [PERSON] , суд відхиляє, оскільки дані твердження є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. Також в судовому засіданні був досліджений наданий позивачем флеш-носій із звукозаписом телефонної розмови між [PERSON] і [PERSON] , зі змісту якої встановлено, що відповідач визнав переказ на його рахунок коштів з рахунку позивача та зобов`язався дані кошти повернути. При цьому, відповідач визнав, що це розмова між ним та позивачем, яка справді мала місце. А відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Твердження відповідача\~про те,\~що в телефонній розмові він сказав [PERSON] , що поверне йому кошти, лише для того, щоб позивач не звертався до суду чи в поліцію, суд також не бере до уваги, оскільки такі доводи є нелогічними, не узгоджуються з іншими його поясненнями, не підтверджені жодними доказами та, на думку суду, спрямовані лише на уникнення повернення коштів позивачу. Крім того, в судовому засіданні суд з`ясовував думку відповідача щодо необхідності витребування доказів та виклику свідків, проте він не заявляв відповідних клопотань та просив закінчувати розгляд справи на підставі наявних доказів. Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що [PERSON] належними, допустимими та достатніми доказами довів та підтвердив, що спірні кошти були перераховані ним [PERSON] помилково, без попередньої домовленості між сторонами та без належної правової підстави, в зв`язку з чим наявні достатні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 Цивільного кодексу України щодо повернення помилково (безпідставно) отриманих коштів, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, згідно ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №46438487-1 від 13 лютого 2023 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1073,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1 3 статті 134 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з вимогами ст.\~137\~Цивільного процесуального\~кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 915/1654/19. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду позивач надав суду такі письмові докази: заяву про судові витрати, відповідно до якої сума судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи в суді, становить 3073,00 грн, з яких 1073,00 грн сума сплаченого судового збору та 2000,00 грн витрати на правничу допомогу; договір про надання правничої допомоги від 20 січня 2023 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Стефанишином О.І.; протокол погодження розміру та умов оплати гонорару від 20 січня 2023 року, відповідно до якого гонорар адватката становить 2000,00 грн; розрахунок вартості послуг, наданих адвокатом Стефанишином О.І., відповідно до якого: 1000,00 грн консультація з клієнтом, визначення суті спору та способу захисту прав та інтересів клієнта, погодження правової позиції, 1000,00 грн складення позовної заяви; квитанцію до прибуткового касового ордера від 27 січня 2023 року про оплату послуг адвоката в розмірі 2000,00 грн. Враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на надання послуг, їх види і обсяг, значення справи для відповідачів, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 2000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така сума, відповідає критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону, водночас відповідач жодним чином не спростував та не довів, що дана сума є завишеною чи неправомірною.

Outcome: approved