Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 03 листопада 2021 року державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрив виконавче провадження № 67341556. Постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята на підставі виконавчого напису № 117 від 23 квітня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 09 листопада 2021 року позивачка отримала засобами поштового зв`язку копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Позивачка вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, виходячи з таких підстав. Рішенням від 31 грудня 2020 року у справі № 369/7147/15 Києво-Святошинський районний суд Київської області частково задовольнив позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та стягнув, з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23\~977,06 дол. США. Позивачка наголошує на тому, що і за виконавчим написом, і за вказаним судовим рішенням з неї стягнуто заборгованість у різних розмірах за одним і тим же кредитним договором № K2S4GK00260079 від 21 вересня 2017 року. Позивачка наполягає на тому, що покладення на неї подвійної відповідальності за невиконання кредитного зобов`язання є неприпустимим та заборонене Конституцією України. [PERSON] вважає, що нотаріус під час видачі виконавчого напису не перевірила безспірність заборгованості, оскільки не врахувала наявність вищевказаного судового рішення Крім того, [PERSON] вважає, що приватний нотаріус вчинив виконавчий напис з пропуском передбаченого законом трирічного строку, про що свідчить, зокрема, вказівка у виконавчому написі про стягнення заборгованості за період тривалістю в одинадцять років чотири місяці та двадцять один день. З огляду на вищенаведене позивачка просить суд: 1.визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 23 квітня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за номером 1178, про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , та задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаної квартири, шляхом перерахування у розмірі 145\~482,30 дол. США; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 29 листопада 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду ухвалою від 08 листопада 2022 року. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність Третя особа Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 21 вересня 2007 року [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір № K2S4GK00260079, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 112\~932,00 дол. США строком до 20 вересня 2027 року та зобов`язанням зі сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,92% на місяць. Ця обставина встановлена Київським апеляційним судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 369/7147/15-ц, а тому відповідно до статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення при розгляді цієї справи. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № K2S4GK00260079 [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» уклали 21 вересня 2007 року іпотечний договір (відповідно до пункту 33.2 договору іпотеки), за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (пункт 33.3 Договору іпотеки). 20 квітня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося, зокрема, до [PERSON] з повідомленням про заборгованість за кредитним договором, яка була підтверджена копією реєстру № 7894 та фіскальним чеком. Отже, [PERSON] не виконувала належним чином умови договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Розглядаючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у справі № 369/7147/15, суди на підставі аналізу обставин та доказів у справі встановили, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором № K2S4GK00260079 від 21 вересня 2007 року становить, 23\~977,06 дол. США. Рішенням від 31 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 369/7147/15, Києво-Святошинський районний суд Київської області частково задовольнив позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23\~737,11 дол. США та 1\~360,04 грн. 15 березня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направило [PERSON] письмову вимогу від 13 лютого 2019 року про усунення порушень за кредитним договором № K2S4GK00260079 від 21 вересня 2007 року, що підтверджується копією письмової вимоги, копію опису вкладення в цінний лист зі штемпелем відділення поштового зв`язку та підписом відповідного працівника, а також копією квитанції про оплату поштового відправлення. 23 квітня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. з заявою про видачу виконавчого напису. Виконуючи вимоги закону, Банк надав приватному нотаріусу копію письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором № K2S4GK00260079 від 21 вересня 2007 року, копію опису вкладення до цінного листа, яким було відправлено [PERSON] письмову вимогу, а також копії квитанцій про оплату поштових відправлень за адресами місця проживання [PERSON] , а також за місцем знаходження іпотечного майна, копію розрахунку заборгованості за кредитним договором. На підставі поданих документів приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 23 квітня 2019 року видала виконавчий напис, за змістом якого пропонувала звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, нотаріус пропонувала задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 63\~067,82 дол. США заборгованості за кредитом, 29\~388,13 дол. США заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, комісії у розмірі 11\~489,82 дол. США та пені у розмірі 41\~536,53 дол. США, а всього на суму 145\~482,30 дол США. Державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) постановою від 03 листопада 2021 року відкрив виконавче провадження № 67341556 на підставі виконавчого напису № 1178, виданого 23 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що її цивільне право порушене шляхом прийняття оспорюваного виконавчого напису нотаріусом, в зв`язку з чим на позивачку була накладена подвійна відповідальність за порушення зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює\~прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172». У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Для правильного застосування положень статей 87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. 10 січня 2023 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. надіслала до суду копії виконавчого запису та документів, на підставі яких його вчинено 23 квітня 2019 року. Суд наголошує на тому, що надані нотаріусом матеріали свідчать про те, що при зверненні до нотаріуса про вчинення виконавчого напису АТ КБ «ПриватБанк» до заяви були долучені не всі необхідні документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. На переконання суду копії матеріалів не містять належних документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Суд встановив, що Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 09 липня 2015 року відкрив провадження у справі № 369/7147/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] ,\~\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Таким чином, станом на час вчинення виконавчого напису нотаріусом між кредитором АТ КБ «ПриватБанк» та боржником [PERSON] не було досягнуто консенсусу з-приводу єдиного розміру заборгованості за кредитним договором. Рішенням від 31 грудня 2020 року у справі № 369/7147/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області частково задовольнив позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості та стягнув з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23\~977,06 дол. США. За виконавчим написом приватний нотаріус пропонував в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 145\~482,30 дол. США звернути стягнення на іпотечне майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . За рахунок коштів, отриманих від продажу майна, приватний нотаріус пропонував задовольнити вимоги кредитора. Таким чином, розмір заборгованості, встановлений судом у справі № 369/7147/15-ц, суттєво відрізняється від розміру заборгованості, зазначеного у виконавчому написі. В той же час вищевказані обставини спростовують безспірність заборгованості за кредитним договором в контексті вимог закону та правозастосовчої практики. Суд враховує також той факт, що станом на час вчинення виконавчого напису остаточне судове рішення щодо стягнення заборгованості за тим же кредитним договором, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] не набрало законної сили. Водночас, суд зобов`язаний запобігати накладенню подвійного стягнення на боржника, яке можливе у разі примусового виконання судового рішення у справі № 369/7147/15-ц та виконавчого напису від 23 квітня 2019 року, оскільки такі дії суперечать статті 61 Конституції України. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 201/8309/18 Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved