Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, та уточнюючі позовні вимоги, просила визнати автомобіль Geelу Еmgrand, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ); припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на автомобіль Geely EMGRAND, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , та виділити вказаний автомобіль [PERSON] , [INFO] в особисту власнісьб; стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки Geely EMGRAND, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , в сумі 90 507,29 грн. Визнати автомобіль Volkswagen GOLF, 2000 року випуску, що 28 квітня 2021 року був зареєстрований на ім`я [PERSON] на підставі ВМД № UA401020/2021/020395 від 27 квітня 2021 року, кузов № [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) та стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) вартість проданого автомобіля у сумі 150 662,63 грн. Стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) судові витрати по справі, з яких 3572,62 судовий збір, витрати на правничу допомогу - 8600 грн. (3000 грн. (складення позову) + 5600 гри (представництво інтересів в суді)), витрати на проведення судових експертиз. В обґрунтування позовних вимог, зазначила, що з 17 серпня 2019 вона перебувала в зареєстровану шлюбі з відповідачем по справі, шлюб рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2023, розірваний. В період подружнього життя, а саме, 15.12.2020 був придбаний спірний автомобіль Geelу Еmgrand, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , який сторони використовували в інтересах сім`ї, пізніше, сторони придбали ще один автомобіль Volkswagen GOLF, 2000 року випуску номер кузова кузов № [NUMBER] , який 28 квітня 2021 року був зареєстрований на відповідача. 03 червня 2021 року автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF перереєстрованого за договором купівлі - на іншого власника. Продаж спірного\~автомобіля було\~вчинено за\~95\~998,\~50\~грн.,\~відповідно до\~п.3\~договору купівлі-продажу\~від 03.06.2021. Про продаж вказаного автомобіля позивачу стало відомо лише у листопаді 2022 року в процесі підготовки документів для складення позовної заяви про поділ майна подружжя, після одержання відповіді ТСЦ МВС № 1243 на адвокатський запит. Після фактичного припинення шлюбних відносин спірне авто марки Geely EMGRAND залишилось у користуванні відповідача, спірне авто марки VOLKSWAGEN GOLF відповідач продав третій особі без відома та згоди позивача. Крім того, позивач бажаючи визнати автомобіль Volkswagen GOLF своєю особистою власністю, посилається на те, що гроші на купівлю зазначеного автомобіля в розмірі 5000,00 доларів США, вона зайняла у [PERSON] , так як відповідач не працював, та повертала остання борг за рахунок власних коштів вже після розірвання шлюбу. Відповідач не визнає право власності позивача на 1/2 частку спірного авто Geely EMGRAND та відмовляється відшкодовувати кошти за продаж спірного авто VOLKSWAGEN GOLF, чим порушує права позивача на володіння, користування і розпорядження автомобілем, передбачене статтями 57, 63 Сімейного кодексу України, що в свою чергу стало підставою для звернення останньої до суду з даним позовом. Позивач та її представник (а.с.78) до суду не з`явилися, до початку розгляду справи представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с.42 зворот, 46, 49 зворот, 75 зворот, 81, 84 зворот, 88 зворот, 92 зворот, 105 зворот, 107, 108, 113 зворот, 114, 133 зворот, 135 зворот, 148, 157 зворот, 158 зворот), про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надали. Відзиву на позовну заяву суду не надано. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, давши їм належну оцінку, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Судом встановлено, що 17.08.2019 сторони уклали шлюб (а.с.6), який 17.01.2023 розірвано на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 59). 15.12.2020 відповідач набув право власності на автомобіль Geely EMGRAND, реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а.с.12, 53, 56) та 28.04.2021 на автомобіль Volkswagen GOLF реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а.с.12, 100), який відповідно до договору купівлі-продажу (а.с.97-98), перепродав його 03.06.2021 [PERSON] . Тобто, право власності на вказані транспортні засоби відповідач набув перебуваючи у шлюбі з позивачем. Як видно видно з матеріалів справи (а.с. 97-98), 03.06.2021, за договором купівлі-продажу, відбулася перереєстрація транспортного засобу Volkswagen GOLF реєстраційний номерний знак [NUMBER] на нового власника. Таким чином, зазначений транспортний засіб, який було придбано під час шлюбу з позивачем, були відчужені відповідачем. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 22, 25постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угоди (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Судом встановлено, що автомобіль Geely EMGRAND, реєстраційний номерний знак [NUMBER] придбаний подружжям в період перебування у шлюбі, отже був їх спільною сумісною власністю, згідно ізст.60 СК. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме: про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України(стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу(частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у цивільній справі № 209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як видно з висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 149/22 від 23.11.2022 (а.с.13-15), середня ринкова ціна автомобіля марки «Gelly Emgrand 7.1.8i», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] на момент проведення дослідження, складає 181014,57 грн. Поділ автомобіля марки «Gelly Emgrand 7.1.8i», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] суд здійснює шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 90507,29 грн, що складає грошову компенсації замість частки позивача в розмірі 1/2 у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль. Що стосується позовної вимоги позивача про визнання автомобіля Volkswagen GOLF, 2000 року випуску, що 28 квітня 2021 року був зареєстрований на ім`я [PERSON] , особистою приватною власністю [PERSON] , та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , вартості проданого автомобіля у сумі 150 662,63 грн, суд приходить до наступного. В своїй позовній заяві [PERSON] , посилається на те, що вона особисто на купівлю автомобіля Volkswagen GOLF зайняла гроші в розмірі 5000,00 доларів США у [PERSON] , про що надала суду копію розписки (а.с.65), так як відповідач не працював, та вважає зазначені кошти особистою власністю. Позивач також посилається на те, що повертала борг в розмірі 5000,00 доларів США, за рахунок власних коштів вже після розірвання шлюбу, а саме 31.05.2023, про що також надала суду копію розписки (а.с.119). Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що сім`я [PERSON] просила у неї гроші в борг на придбання другого автомобіля. Відповідачу [PERSON] гроші в борг давати не хотіла, про те дала позивачу [PERSON] , в борг грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США. [PERSON] домовились з позивачем про повернення коштів через 2 роки до кінця березня 2023 року, про те позивач повернула кошти в травні 2023 року. Позичені гроші [PERSON] передала [PERSON] , а повертала їх [PERSON] . Гроші на повернення боргу [PERSON] взяла у [PERSON] та повернула їх одним платежем. Допитана в судовому засіданні [PERSON] , зазначила, що вона є мамою позивача. Пояснила, що друга машина, а саме Volkswagen GOLF, була придбана для того, щоб поставити її на таксі, для здобутку доходу для сім`ї [PERSON] . Так як [PERSON] не працював, а працювала лише [PERSON] , остання звернулась до [PERSON] та взяла в борг для придбання автомобіля 5000,00 доларів США, після чого був придбаний автомобіль. З часом [PERSON] продав автомобіль без відома [PERSON] . [PERSON] дала [PERSON] кошти для повернення боргу. За час сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] , кошти отримані в борг [PERSON] не повертались. Норми статей 57, 60\~СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою статті 358\~ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною третьою статті 368 ЦК України\~визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11\~зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57\~цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62\~цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя\~статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Відповідно до частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті\~65 СК України. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Так відповідно до свідчень свідків автомобіль Volkswagen GOLF, придбаний в цілях заробітку грошей в сімейний бюджет. Крім того, позивачем не доведений той факт, що гроші в розмірі 5000,00 доларів США, є особистою власністю позивача, так як зазначені кошти були взяті нею в борг перебуваючи в шлюбі, а повертались вони за рахунок [PERSON] , про що також зазначили допитані в судовому засіданні свідки. Також, суд підкреслює, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля Volkswagen GOLF було оформлено саме на відповідача, а даних про його оскарження або визнання його недійсним немає. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із встановлених обставин суд приходить до висновку, що автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, який 03.06.2021 відчужений відповідачем на користь іншого власника, був спільним сумісним майном подружжя [PERSON] . У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зроблено висновок, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Відповідно до висновку експерта № 89/23 від 30.05.2023 (а.с.120-122) середня ринкова ціна автомобіля марки Volkswagen GOLF, 2000 року випуску номер кузова кузов № [NUMBER] , колір білий, об`єм двигуна 1595 см3, паливо-бензин, станом на час проведення експертизи 23.05.2023, складає 150662,63 грн. Таким чином оскільки, на момент ухвалення судом рішення, відповідач відчужив спільне сумісне майно, а також беручи до уваги право позивача на компенсацію своєї частки у проданому майні, рівність вартості спільного майна, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Volkswagen GOLF, 2000 року випуску номер кузова кузов № [NUMBER] в розмірі 75331,31 грн. Що стосується питання розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи,належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 4109,42 грн. ( а.с. 4, 38, 66, 127, 129, а.с. 3 зворот заяви про забезпечення позову). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 4109,42 грн. В ході судового розгляду позивачем проведено дві транспортно-товарознавчі дослідження для визначення розміру вартості оспорюваного майна, та згідно рахунку фактури № 84 від 23 травня 2023 року вартість проведення експертизи від 30.05.2023, склала 2000,00 грн, про що позивач долучила до матеріалів справи квитанцію про сплату послуги на зазначену суму на користь ФОП [PERSON] (а.с.127) інших квитанцій про оплату послуг експерта матеріали справи не містять. Вказані судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно дост.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми видно, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В своїй уточненій заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 8600,00 грн (3000,00 грн складання позову + 5600,00 грн представництво інтересів в суді) На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування стороною позивача було надано: ордер про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 22), договір про надання правничої допомоги № 58 від 07.11.2022 (а.с.160), акт прийняття-предачі наданих послуг від 18.09.2023 (а.с.161), квитанцію № 493596 від 12.02.2022 про оплату послуг адвоката на суму 3000, 00 грн (а.с.20), квитанцію № 195109 від 18.06.2023 про оплату послуг адвоката на суму 5600,00 грн (а.с.128), всього на загальну суму 8600,00 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є співмірною зі складністю справи та підлягає задоволенню.

Outcome: partial