Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

25.10.2021 позивач Управління Служби безпеки України в Тернопільській області звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Тернопільської міської ради, в якому просить суд визнати [PERSON] , 1962 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 1941 року народження такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням Управління Служби безпеки України в Тернопільській області за адресом: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу в Службі безпеки України з 10.02.1993 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я в запас СБУ (за пп. «а» п. 61. Положення, оскільки він не досягнув граничного віку перебування у запасі та за станом здоров`я обмежено придатний до військової служби в мирний або воєнний час, а також за пп. «б» п. 63. Положення, оскільки він звільнився з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про обмежену придатність до військової служби) наказом Голови СБУ від 07.03.2008 № 302-ос та з 11.03.2008 наказом начальника УСБУ в Тернопільській області від 11.03.2008 № 71-ос виключений зі списків особового складу Управління. Відповідно до довідки УСБУ в Тернопільській області від 10.08.2015 №69/12-7110, особова справа полковника запасу СБУ [PERSON] у 2008 році надіслана до м. Івано-Франківськ для проведення мобілізаційної роботи у зв`язку з переїздом [PERSON] на постійне місце проживання до вказаного населеного пункту. Відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області від 10.06.2021 № 60/16-2824 полковник запасу [PERSON] перебуває на військовому обліку в УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008. Військова вислуга [PERSON] становить 17 років 01 місяць і 01 днів. Зокрема, у період з 10.02.1993 по 04.05.2001 [PERSON] проходив військову службу в УСБУ в Чернівецькій області. 04 листопада 1995 року рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині [PERSON] , 1960 р.н., сину [PERSON] , 1984 р.н., доньці [PERSON] , 1986 р.н., надано трикімнатну квартиру в [ADDRESS] , зі зняттям з квартирного обліку. Надалі, відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.12.1995 №899/28 співробітнику УСБУ в Чернівецькій області [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб було видано ордер на вищезазначене житло. Однак відповідно до розпорядження органу приватизації від 03.11.2008 №47992 квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну власність доньці [PERSON] [PERSON] (дівоче [PERSON] ) та його тещі [PERSON] , 1935 року народження. Отже, пенсіонер СБУ [PERSON] у 1995 році за попереднім місцем проходження військової служби, що в УСБУ в Чернівецькій області, уже забезпечувався за рахунок СБУ житлом. Згодом у період з 04.05.2001 по 07.10.2004 [PERSON] проходив військову службу в Центральному управлінні Служби безпеки України. Наказом Голови СБУ №2094-ос від 07.10.2004 [PERSON] був переведений до УСБУ в Тернопільській області для подальшого проходження військової служби. 16.11.2005 рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області співробітнику Управління [PERSON] на сім`ю у складі 4-х осіб (він, дружина [PERSON] , 1960 р.н., син [PERSON] , 1984 р.н., та дочка [PERSON] , 1986 р.н.) було надано трьохкімнатну службову квартиру, житловою площею 37,5 м?, за адресою: [ADDRESS] . 07 листопада 2005 року [PERSON] звернувся із рапортом до керівництва УСБУ в Тернопільській області про зарахування на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини [PERSON] , 1960 р.н., сина [PERSON] , 1984 р.н., доньки [PERSON] , 1986 р.н. Рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області від 30.12.2005 [PERSON] зараховано на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини [PERSON] , 1960 р.н., сина [PERSON] , 1984 р.н., доньки [PERSON] , 1986 р.н. та включено до списку осіб, які мають право на позачергове забезпечення житловими приміщеннями. 22 лютого 2006 року за клопотанням УСБУ в Тернопільській області рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №189 службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано в якості службової та видано ордер сім`ї військовослужбовця СБУ [PERSON] складом з 4-х осіб. Ордер на службове житлове приміщення [PERSON] отримав 22 червня 2006 року. Як зазначено в ордері, ордер дійсний 1 місяць. Водночас [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 06.07.2006. Однак вже 27.05.2009 знятий з реєстраційного обліку у цій квартирі та нове місце проживання зареєстрував за адресою: [ADDRESS] . Його син [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 07.11.2006. Надалі, [PERSON] 26.08.2010 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі [ADDRESS] . Того ж дня, у цьому службовому житлі зареєструвала своє місце проживання і його донька [PERSON] (з 04.11.2007 у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ), будучи на той час одруженою та маючи нову сім`ю. 06.11.2010 [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання у службовому житлі. 24.09.2013 [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання у службовому житлі та знову зареєструвала своє місце проживання у [ADDRESS] . У квітні 2011 року [PERSON] та його дружина [PERSON] розірвали шлюб, зареєстрований між ними, на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11.04.2011 (справа №2-903). Надалі, [PERSON] 25.05.2012 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі [ADDRESS] . А вже 02.06.2012 [PERSON] зареєстрував у службову квартиру УСБУ в Тернопільській області свою матір [PERSON] , [INFO] , на яку ордер не видавався та яка до того часу проживала і була зареєстрована в с. Закреничне Рожнятівського району Івано-Франківської області. 24.09.2013 [PERSON] знову припинив реєстрацію свого місця проживання у вищезазначеному службовому житлі. Колишня дружина [PERSON] [PERSON] (шлюб розірвано у 2011 році) зареєструвала своє місце проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області [ADDRESS] лише 24.09.2013. Однак вже 05.06.2015 була знята з реєстрації місця проживання у даній квартирі та зареєструвала місце проживання у [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013. Його донька [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] лише з 26.08.2010 по 24.09.2013. Його син [PERSON] зареєстрований у службовій квартирі [ADDRESS] з 07.11.2006 по теперішній час. Його мати, [PERSON] зареєстрована у службовій квартирі [ADDRESS] з 02.06.2012 по теперішній час. Його колишня дружина [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] з 24.09.2013 по 05.06.2015. Таким чином, на даний час у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області №33 по [ADDRESS] значаться зареєстрованими лише син [PERSON] [PERSON] та його мати [PERSON] [PERSON] та [PERSON] добровільно припинили своє право користування службовою [ADDRESS] , знявшись з реєстрації місця проживання у даній квартирі. Разом з цим, під час комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі [ADDRESS] , ні [PERSON] , ні члени його сім`ї не проживають та ніколи не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали квартиранти. Зокрема, відповідно до акту перевірки житлових умов [PERSON] від 17.11.2015, що проводився за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, дільничного інспектора, сусідів, у квартирі [ADDRESS] тривалий час ніхто не проживає. Відповідно до листа РЕМ від 28.10.2015 №1854 за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року у цій квартирі спожито 3 квт/год електроенергії на суму 0,92 грн. Відповідно до листа КП «Тернопільводоканал» від 29.10.2015 №2606/15 абонента з вищезазначеної квартири взято на облік 23.05.2006, однак з того часу по дату видачі листа у цій квартирі ніхто не проживав, відбору води ніхто не здійснював. Відповідно до листа ВАТ «Тернопільобленерго» від 08.06.2016 №2505/26 за період з 01.11.2015 по 01.06.2016 у квартирі [ADDRESS] спожито 0 квт електроенергії. Відповідно до актів обстеження житлових умов [PERSON] від 07.07.2020, 14.07.2020, 13.08.2020, 15.09.2020, 17.02.2021, 27.08.2021, 14.09.2021, що проводилися за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, представника відділу квартирного обліку і нерухомості Тернопільської міської ради, дільничних інспекторів, сусідів, у квартирі [ADDRESS] ніхто не проживав і не проживає, квартира зачинена, на стук у вхідні двері ніхто не відповідав. Зовнішнім оглядом вікон вказаної квартири, які виходять на прибудинкову територію також встановлено, що електроосвітлення у даній квартирі на момент обстежень не використовувалось, вікна були зачинені. Зі слів сусідів, з 2006 року по 2017 рік у квартирі ніхто не проживав. У період приблизно з 2017 року по липень 2020 року проживали дві молоді особи, чоловік та жінка, віком близько 35 років, з собакою, квартиронаймачі (орендарі). У період з середини липня 2020 року по даний час у квартирі ніхто не проживає і не проживав. Таким чином, службова квартира УСБУ в Тернопільській області №33 в будинку [ADDRESS] , не є і не була місцем проживання [PERSON] та членів його сім`ї. [PERSON] та члени його сім`ї у період з 2006 року по даний час не використовували вказане службове приміщення за призначенням, оскільки ніколи в ньому не проживали та протиправно передали житлове приміщення для проживання стороннім особам. Означене є беззаперечним доказом відсутності потреби в [PERSON] та членів його сім`ї в користуванні даним службовим житловим приміщенням. Важливим є і той факт, що після звільнення 11.03.2008 з військової служби в Службі безпеки України, [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до м. Івано-Франківськ та в період з 12.03.2008 по 24.12.2010 працював в Управлінні податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області. Відповідно до листа Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №707/9/09-97-07-28 від 24.05.2021 колишній військовослужбовець УСБУ в Тернопільській області [PERSON] був зарахований на квартирний облік в ДПА в Івано-Франківській області 01.06.2009 та 12.04.2018 рішенням житлово-побутової комісії ДФС в Івано-Франківській області знятий з квартирного обліку. Однак, на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2019 був поновлений на квартирному обліку осіб, що потребують покращення житлових умов (за позовом [PERSON] , справа № 344/10897/18). При цьому, слід також зауважити, що у період з 30.12.2005 по 20.11.2015 [PERSON] одночасно перебував на квартирному обліку УСБУ в Тернопільській області у складі сім`ї з 4-х осіб. 20.11.2015 на спільному засіданні адміністрації УСБУ в Тернопільській області та житлово-побутової комісії Управління відповідно до вимог ст. 40 ЖК УРСР та п. 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою РМ УРСР від 11.12.1984 №470, прийнято рішення про зняття [PERSON] у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини [PERSON] , сина [PERSON] , доньки [PERSON] з квартирного обліку потребуючих поліпшення житлових умов Управління, у зв`язку з виїздом [PERSON] на постійне місце проживання до іншого населеного пункту (відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області № 60/16-2824 від 10.06.2021 [PERSON] перебуває на військовому обліку УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008), а також виселення зі службового житла Управління, зняття з реєстрації у ньому вказаних осіб та матері [PERSON] [PERSON] . Таким чином, [PERSON] у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області, про що членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо. Крім того, членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо про факт розірвання у 2011 році шлюбу між [PERSON] та колишньою дружиною [PERSON] , та, відповідно, про реєстрацію місця проживання у службовому житловому приміщенні всупереч вимогам законодавства, своєї колишньої дружини. Відтак, перебуваючи одночасно на квартирних обліках в різних органах державної влади, розташованих у різних обласних центрах, приховуючи наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує настання певних наслідків, усвідомлюючи, що такі дії мають повністю штучних характер, [PERSON] фактично зловживав своїми правами, перекручуючи при цьому факти об`єктивної дійсності, очікуючи на настання певних правових наслідків, вигідних собі. Відповідно до довідки ЖПК Управління № 69/19-9426 від 21.09.2021, на квартирному обліку Управління Служби безпеки України в Тернопільській області станом на 21.09.2021 у списках загальної черги перебуває 145 співробітників, з них 79 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, 6 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень. Із числа вказаних осіб 82 співробітники-військовослужбовці мають статус учасників бойових дій, які, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил, забезпеченні їх проведення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів. Тобто такі співробітники-військовослужбовці Управління, які перебувають у даній черзі, разом із членами своїх сімей претендують на службове житло, оскільки безпосередньо проходять службу у м. Тернопіль та житлом не забезпечені. Таким чином, відповідачі, не звільнивши службову квартиру, порушують житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житло. З цих підстав, позивач просить суд, позовні вимоги задоволити в повному обсязі. 26.01.2022 відповідачем [PERSON] подано суду письмові пояснення в яких він заперечив, щодо задоволення позову. Заперечення мотивовані тим, що у 2004 році він був переведений для подальшого проходження військової служби в УСБУ в Тернопільській області. Після переведення, він звернувся до керівництва з рапортом про зарахування на квартирний облік управління його та членів його сім`ї. У 2006 році він отримав ордер на службову трьохкімнатну квартиру за адресою - [ADDRESS] . У березні 2008 року він був звільнений з військової служби за станом здоров`я та у зв`язку з правом на пенсію. Відповідно до довідки управління служби безпеки України в Івано-Франківській області від 24.12 2014 року №11/297 його вислуга років на військовій службі станом на 11.03.2008 року склала 25 років 03 місяці 13 днів. Гарантії правового та соціального захисту військовослужбовців забезпечуються відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом регламентується ст. 12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до п.8 ст. 12 цього Закону, «військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду». Також, відповідно до п.9 ст. 12 цього Закону, «військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я користуються правом позачергового одержання житла». Крім того, «військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» залишаються на квартирному обліку та користуються правом позачергового одержання житла». Під час проходження військової служби в УСБУ в Чернівецькій області в період з 1993р. по 2001р., йому у 1995 році дійсно було виділено житло на сім`ю з чотирьох осіб. Однак, у 2001 році він був переведений у м. Київ для подальшого проходження військової служби в Центральному управлінні Служби безпеки України. У Чернівцях залишились проживати його сім`я та сім`я дочки. У подальшому, вона ж і стала основним власником. А коли почалась приватизація, вона приватизувала цю квартиру на свою сім`ю. Він же ж своє право приватизації не використав і ніколи не мав у власності ніякого житла. Про невикористання ним свого права на приватизацію свідчать довідки, отримані у Державному ощадному банку України, на який покладено обов`язок вести облік приватизаційних сертифікатів. Службова квартира, отримана ним у місті Тернополі, була непридатною для житла. Це фактично була коробка, у яку був заведений стояк подачі холодної води та газовий стояк. Були встановлені неякісні вікна та вхідні двері, більше нічого не було. Вона потребувала відповідних капіталовкладень та довготривалого ремонту, яким він і займався після звільнення з військової служби. Однак, у 2010 році він отримав важку травму (перелом хребта із забоєм спинного мозку). Після цієї травми, він потребував довгої реабілітації і тому не міг займатися ремонтом квартири. Крім того, його батько [PERSON] був інвалідом першої групи, він не мав верхніх кінцівок. Він помер у жовтні 2020 року. Він потребував допомоги і догляду, тому він змушений був перебувати більшу частину часу за місцем проживання своїх батьків. З цим пов`язано і те, що після звільнення з військової служби він переїхав в Івано-Франківськ на роботу в управління податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області. Весь цей час, він не порушував вимог Житлового кодексу. Оплачував комунальні послуги, займався ремонтом у квартирі та її утриманням. З цією метою він періодично і нетривалий час проживав у Тернополі, а коли умови в квартирі стали придатні для життя, то зупинявся у ній. У зв`язку з викладеним та беручи до уваги, що відповідно до п.8 ст.12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке він займає, вважає вимогу позовної заяви про втрату права користування житловим приміщенням безпідставною і незаконною. 11.02.2022 представником позивача подано суду заперечення, щодо письмових пояснень відповідача [PERSON] , згідно яких представник позивача зазначає, що аналіз статей 71 , 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, від 02.12.2010). У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Звертає увагу суду й на те, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, а тому вкрай важливими є ті обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також власне саме ставлення відповідача до спірного житла. Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Із урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Звертає увагу суду, що 16.11.2005 рішенням спільного засідання адміністрації Управління та житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області співробітнику Управління [PERSON] на сім`ю у складі 4-х осіб (він, дружина [PERSON] , 1960 р.н., син [PERSON] , 1984 р.н., та дочка [PERSON] , 1986 р.н.) було надано трикімнатну службову квартиру, житловою площею 37,5 м?, за адресою: [ADDRESS] . Ордер на службове житлове приміщення [PERSON] отримав 22.06.2006. Як зазначено в ордері, ордер дійсний 1 місяць. Водночас [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 06.07.2006. Однак вже 27.05.2009 знятий з реєстраційного обліку у цій квартирі та нове місце проживання зареєстрував за адресою: [ADDRESS] . Його син [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 07.11.2006. Його донька [PERSON] зареєструвала вперше своє місце проживання у службовій квартирі лише 26.08.2010, тобто через 4 роки після видачі ордеру. А колишня дружина [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у службовій квартирі 24.09.2013, тобто після розірвання шлюбу з [PERSON] та через 7 років після видачі ордеру. Таким чином [PERSON] був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області №33 по [ADDRESS] у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013. Його донька [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] лише з 26.08.2010 по 24.09.2013. Його син [PERSON] зареєстрований у службовій квартирі [ADDRESS] з 07.11.2006 по теперішній час. Його мати, [PERSON] , на яку ордер не видавався, зареєстрована у службовій квартирі [ADDRESS] з 02.06.2012 по теперішній час. Його колишня дружина [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] з 24.09.2013 по 05.06.2015. Відповідно до пояснень, наданих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також мешканцями сусідніх від службової квартири квартир в будинку [ADDRESS] жоден із відповідачів ніколи не проживав у даній службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області. Крім того, під час неодноразових комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі [ADDRESS] , ні [PERSON] , ні члени його сім`ї не проживають та не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали квартиранти. Із липня 2020 року у квартирі знову ніхто не проживає, квартира зачинена. Отже, [PERSON] та члени його сім`ї, не зважаючи на короткострокові періоди реєстрації місця проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області, насправді у цьому службовому житлі ніколи не проживали, жодних триваючих зв`язків зі службовою квартирою УСБУ в Тернопільській області як своїм конкретним місцем проживання ніколи не мали та не мають, і зазначена службова квартира не є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Також, потребує уваги і той факт, що [PERSON] у 1995 році за попереднім місцем проходження військової служби, що в УСБУ в Чернівецькій області, уже забезпечувався за рахунок СБУ житлом (04.11.1995 рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині [PERSON] , 1960 р.н., сину [PERSON] , 1984 р.н., доньці [PERSON] , 1986 р.н., надано трикімнатну квартиру в [ADDRESS] , зі зняттям з квартирного обліку. Крім того, [PERSON] з 01.06.2009 перебуває на квартирному обліку в ДПС в Івано-Франківській області. Означене підтверджує проживання відповідача в даному регіоні. Зокрема, [PERSON] був зарахований на квартирний облік в ДПА в Івано-Франківській області 01.06.2009 та 12.04.2018 рішенням житлово-побутової комісії ДФС в Івано-Франківській області знятий з квартирного обліку. Однак, на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2019 був поновлений на квартирному обліку осіб, що потребують покращення житлових умов. Крім того, Управління листами від 04.12.2015, 08.02.2016, 15.03.2021, 15.06.2021 неодноразово пропонувало відповідачам звільнити спірне житлове приміщення та знятися з реєстраційного обліку місця проживання за місцем знаходження зазначеного службового житла. Однак, відповідачі добровільно реєстрацію місця проживання у службовій квартирі не припинили, спірну службову житлову квартиру не передали, перешкоджаючи таким чином її використанню за призначенням, а саме - для заселення її співробітниками Управління Служби безпеки України в Тернопільській області, які потребують поліпшення житлових умов. Адже спірна квартира є службовою квартирою Управління СБУ в Тернопільській області та потреба у її подальшому використанні, як службової квартири, в Управління не відпала у зв`язку із необхідністю забезпечення службовим житлом військовослужбовців, які проходять військову службу в Управлінні СБУ в Тернопільській області. Безпідставна відмова [PERSON] та членів його сім`ї від звільнення та передачі службової квартири УСБУ в Тернопільській області призводить до порушення інтересів держави, що полягає у втраті Службою безпеки України права використання квартири як службової для забезпечення житлом своїх працівників. Щодо пояснень [PERSON] про те, що він проводив ремонт у службовій квартирі, у 2010 році він отримав травму хребта, а тому не міг займатися ремонтом та проживати в службовій квартирі, а також про необхідність догляду за батьком, а також про переїзд до м. Івано-Франківськ на роботу в ДПА В Івано-Франківській області як підстави не проживання у службовій квартирі, зазначає наступне. [PERSON] , отримавши 22.06.2006 ордер на службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] , та зареєструвавши своє місце проживання у даній службовій квартирі [ADDRESS] , фактично дав згоду на проживання у цьому службовому житловому приміщенні. Жодних звернень до УСБУ в Тернопільській області від [PERSON] та членів його сім`ї у період з 2006 року по даний час з питанням щодо необхідності проведення ремонтних робіт у службовій квартирі [ADDRESS] чи щодо непридатності для проживання цього службового житлового приміщення не надходило. Не отримували таких звернень ні ПП «Тернопіль-Сервісбуд», на балансі якої перебував будинок по [ADDRESS] , ні ОСББ «Яреми 16», яке на даний час здійснює спільне управління зазначеним будинком [ADDRESS] . Більше того, відповідно до ст. 177 ЖК Української РСР наймачі житлових приміщень на умовах і в порядку, що визначаються законодавством Української РСР, повинні провадити за свій рахунок поточний ремонт житлових приміщень, а при звільненні приміщення - здати його в належному стані. Враховуючи той факт, що ордер на службову трикімнатну квартиру [PERSON] отримав ще у 22.06.2006, а також зважаючи на те, що в період з 2017 року по 2020 рік у квартирі проживали квартиранти з собакою, житлове приміщення в будь-якому разі могло потребувати проведення в ньому ремонтних робіт. Відтак, вважає, що наведені відповідачем міркування про необхідність проведення поточного ремонту не можуть вважатися поважною підставою для відсутності та не проживання відповідачів у службовому житловому приміщенні понад п`ятнадцять років. Звертає увагу, що відповідач у своїх поясненнях не спростовує та не заперечує факт протиправної передачі ним службового житлового приміщення для проживання стороннім особам. Таким чином, службова квартира УСБУ в Тернопільській області №33 в будинку [ADDRESS] , не є і не була місцем проживання [PERSON] та членів його сім`ї. [PERSON] та члени його сім`ї у період з 2006 року по даний час не використовували вказане службове приміщення за призначенням, оскільки ніколи в ньому не проживали та згодом протиправно передали житлове приміщення для проживання стороннім особам. Означене є беззаперечним доказом відсутності потреби в [PERSON] та членів його сім`ї в користуванні цим службовим житлом. Більше того, саме з метою отримання житлового приміщення ще й в м. Івано-Франківськ [PERSON] подав відповідні документи та на підставі свого звернення був зарахований на квартирний облік потребуючих поліпшення житлових умов в ДПА в Івано- Франківській області 01.06.2009, на якому перебував станом на 2021 рік. За наведених вище підстав, представник позивача просить суд позовні вимоги задоволити повністю. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. від 29.10.2021 відкрито провадження у вказаній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 26.01.2022 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2022 матеріали вказаної цивільної справи розподілено для розгляду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбичу В.Л., згідно розпорядження керівника апарату №462 від 27.04.2022, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.04.2022 цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, оскільки він як військовослужбовець, право на забезпечення житлом яке гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не реалізував і до цього часу житла не отримав. Він не реалізував своє право на приватизацію житла, у своїй власності не мав і не має ніякої житлової нерухомості. Доводи позивача про те, що перед ним, як військовослужбовцем, держава виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та забезпечила його житловим приміщенням для постійного проживання в м. Чернівці, з можливістю приватизації, право на яке реалізовано його дочкою, є безпідставними, оскільки в період, коли цю квартиру було приватизовано, він проходив військову службу в іншій місцевості, а саме, у м. Київ. Разом із сім`єю дочки він не проживав. Під час проходження військової служби в м. Києві йому виділялось службове житло в Києві, яке він здав після переведення по службі у м. Тернопіль. Позивач не має ніяких доказів про його відсутність у квартирі понад 6 місяців, особливо, якщо брати до уваги висновок Верховного Суду про те, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення, а повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності, і при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, а особливо, підтвердження про його «свідому поведінку», яка б свідчила про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. Крім того, суди у своїй практиці до поважних причин тривалої відсутності відносять і тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, і виїзд в зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника); і виїзд для лікування в лікувально- профілактичному закладі. Він не порушував вимог Житлового кодексу. Оплачував комунальні послуги, займався ремонтом у квартирі та її утриманням. З цією метою він періодично проживав у Тернополі, а коли умови в квартирі стали придатні для життя, то проживав у ній. Його син [PERSON] і його матір [PERSON] зареєстровані у службовій квартирі як члени сім`ї на законних підставах, тому мають повне право користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Він завжди розглядав службову квартиру за адресою - [ADDRESS] , як місце свого проживання. Але такий, як зараз, спосіб проживання у цій квартирі, є наслідком довготривалої процедури розгляду Управлінням його звернення, що тягнеться вже понад 10 років. Ще у 2009 році він звернувся з рапортом на ім`я начальника У СБУ в Тернопільській області про надання житлового приміщення, яке він займав, для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових. У результаті надання ним на вимогу управління маси документів про те, що він має на це право, а також про те, що він не використав своє право на приватизацію житла, йому все одно було відмовлено. Висновки, які робить управління у своїй відмові, побудовані ними не на законних підставах, а на їхньому трактуванні деяких вимог та норм законодавства. Його рапорт розглянули 20.11.2015 року на засіданні адміністрації Управління та житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області, про що зазначено у витязі з протоколу № 5 спільного засідання адміністрації Управління та житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області. 15.07.2020 року на засіданні адміністрації Управління та житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області він повідомляв, що не може зареєструватися у вказаній вище квартирі у зв`язку з тим, що начальник УСБ України в Тернопільській області не погоджував це питання. З дати отримання даної квартири по даний час він не порушував вимог Житлового кодексу. Оплачував комунальні послуги, займався ремонтом у квартирі та її утриманням, здійснював спочатку капітальний, а потім поточні ремонти. З цією метою він періодично і нетривалий час проживав у Тернополі, а коли умови в квартирі стали придатні для життя, то зупинявся у ній. Навіть перебуваючи на лікуванні у зв`язку з травмою хребта, працюючи в місті Івано-Франківську, доглядаючи за батьком інвалідом в с. Закерничне Рожнятівського району Івано-Франківської області, не було періодів відсутності його більше шести місяців в місті постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . Протягом всього часу з дати надання йому квартири, службова трьохкімнатна квартира за адресою - [ADDRESS] була для нього його постійним місцем проживання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткачук С.В. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя та щодо задоволення позову заперечив. Вважає, що позов є необґрунтованим, а докази надані стороною позивача не допустимі, тому просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася не повідомивши суд про причини своєї неявки. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився не повідомивши суд про причини своєї неявки. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що полковник запасу Служби безпеки України [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу в Службі безпеки України з 10.02.1993 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я в запас СБУ (за пп. «а» п. 61 та пп. «б» п. 63. Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України) наказом Голови СБУ від 07.03.2008 № 302-ос та з 11.03.2008 наказом начальника УСБУ в Тернопільській області від 11.03.2008 № 71-ос виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Тернопільській області.На день звільнення військова вислуга [PERSON] у календарному обчисленні становила 17 років 01 місяць і 01 днів, що стверджується довідкою №177-вк виданою 15.09.2021 Управлінням Служби безпеки України в Тернопільській області. (т.1 а.с.13). Згідно протоколу №3 від 04 листопада 1995 року засідання керівництва і житлово-побутової комісії Управління СБ України в Чернівецькій області, рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині [PERSON] , 1960 р.н., сину [PERSON] , 1984 р.н., доньці [PERSON] , 1986 р.н., надано трикімнатну квартиру в [ADDRESS] , зі зняттям з квартирного обліку. (т.1 а.с.81). Надалі, відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.12.1995 №899/28 співробітнику УСБУ в Чернівецькій області [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб було видано ордер на вищезазначене житло. (т.1 а.с.83). Відповідно до розпорядження органу приватизації житла від 03.11.2008 №47992, квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . (т.1 а.с.82). Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2021 [PERSON] є власником 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] із часткою власності 1/1 на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 03.11.2008 та договору дарування ВМС/494139 від 20.03.2009. (т.1 а.с.85). 16.11.2005 рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області військовослужбовцю СБ України [PERSON] на сім`ю у складі 4-х осіб (він, дружина [PERSON] , 1960 р.н., син [PERSON] , 1984 р.н., та дочка [PERSON] , 1986 р.н.) було надано трьохкімнатну службову квартиру, житловою площею 37,5 м?, за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.24). Рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області від 30.12.2005 [PERSON] зараховано на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини [PERSON] , 1960 р.н., сина [PERSON] , 1984 р.н., доньки [PERSON] , 1986 р.н. та включено до списку осіб, які мають право на позачергове забезпечення житловими приміщеннями. (т.1 а.с.26). 22 лютого 2006 року за клопотанням УСБУ в Тернопільській області рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №189 службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано в якості службової та видано ордер сім`ї військовослужбовця СБУ [PERSON] складом з 4-х осіб (т.1 а.с.28). Ордер на службове житлове приміщення [PERSON] отримав 22 червня 2006 року. Як зазначено в ордері, ордер дійсний протягом 30 днів. (т.1 а.с.29). Водночас [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 06.07.2006. Однак вже 27.05.2009 знятий з реєстраційного обліку у цій квартирі та нове місце проживання зареєстрував за адресою: [ADDRESS] . Його син [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі [ADDRESS] 07.11.2006. Надалі, [PERSON] 26.08.2010 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі [ADDRESS] . Того ж дня у цьому службовому житлі зареєструвала своє місце проживання і його донька [PERSON] (з 04.11.2007 у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ), будучи на той час одруженою та маючи нову сім`ю. 06.11.2010 [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання у службовому житлі. 24.09.2013 [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання у службовому житлі та знову зареєструвала своє місце проживання у [ADDRESS] . У квітні 2011 року [PERSON] та його дружина [PERSON] розірвали шлюб, зареєстрований між ними, на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11.04.2011. Надалі, [PERSON] 25.05.2012 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі [ADDRESS] . А вже 02.06.2012 [PERSON] зареєстрував у службову квартиру УСБУ в Тернопільській області свою матір [PERSON] , [INFO] , на яку ордер не видавався та яка до того часу проживала і була зареєстрована в с. Закреничне Рожнятівського району Івано-Франківської області. 24.09.2013 [PERSON] знову припинив реєстрацію свого місця проживання у вищезазначеному службовому житлі. Колишня дружина [PERSON] [PERSON] , шлюб між якими розірвано у 2011 році, зареєструвала своє місце проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області №33 по [ADDRESS] лише 24.09.2013. Однак вже 05.06.2015 була знята з реєстрації місця проживання у даній квартирі та зареєструвала місце проживання у [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013. Його донька [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] лише з 26.08.2010 по 24.09.2013. Його син [PERSON] зареєстрований у службовій квартирі [ADDRESS] з 07.11.2006 по теперішній час. Його мати, [PERSON] зареєстрована у службовій квартирі [ADDRESS] з 02.06.2012 по теперішній час. Його колишня дружина [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] з 24.09.2013 по 05.06.2015. Вищезазначені періоди щодо реєстрації місця проживання підтверджуються даними паспортів вказаних осіб, довідками ПП «Тернопіль-Сервісбуд», ОСББ «Яреми 16», на балансі яких перебував будинок [ADDRESS] , довідками відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області та Чернівецькій області (т.1 а.с.19-30, т.1 а.с.64-71). Таким чином, Судом встановлено, що на даний час у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] значаться зареєстрованими лише син [PERSON] [PERSON] та його мати [PERSON] [PERSON] та [PERSON] добровільно припинили своє право користування службовою [ADDRESS] , знявшись з реєстрації місця проживання у даній квартирі. Разом з цим, під час комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі [ADDRESS] , ні [PERSON] , ні члени його сім`ї не проживають та ніколи не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали квартиранти. Зокрема, відповідно до акту перевірки житлових умов [PERSON] від 17.11.2015, що проводився за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, дільничного інспектора, сусідів, у квартирі [ADDRESS] тривалий час ніхто не проживає. Відповідно до листа РЕМ від 28.10.2015 №1854 за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року у цій квартирі спожито 3 квт/год електроенергії на суму 0,92 грн. Відповідно до листа КП «Тернопільводоканал» від 29.10.2015 №2606/15 абонента з вищезазначеної квартири взято на облік 23.05.2006, однак з того часу по дату видачі листа у цій квартирі ніхто не проживав, відбору води ніхто не здійснював. Відповідно до листа ВАТ «Тернопільобленерго» від 08.06.2016 №2505/26 за період з 01.11.2015 по 01.06.2016 у квартирі [ADDRESS] спожито 0 квт електроенергії. Відповідно до актів обстеження житлових умов [PERSON] від 07.07.2020, 14.07.2020, 13.08.2020, 15.09.2020, 17.02.2021, 27.08.2021, 14.09.2021, що проводилися за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, представника відділу квартирного обліку і нерухомості Тернопільської міської ради, дільничних інспекторів, сусідів, у квартирі [ADDRESS] ніхто не проживав і не проживає, квартира зачинена, на стук у вхідні двері ніхто не відповідав. Зовнішнім оглядом вікон вказаної квартири, які виходять на прибудинкову територію також встановлено, що електроосвітлення у даній квартирі на момент обстежень не використовувалось, вікна були зачинені (копії актів додаються). Зі слів сусідів, з 2006 року по 2017 рік у квартирі ніхто не проживав. У період приблизно з 2017 року по липень 2020 року проживали дві молоді особи, чоловік та жінка, віком близько 35 років, з собакою, квартиронаймачі (орендарі). У період з середини липня 2020 року по даний час у квартирі ніхто не проживає і не проживав. Зокрема, під час виїздів вказаної комісії її членами неодноразово опитувалися мешканці будинку [ADDRESS] , зокрема [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) керівник ОСББ «Яреми 16» [PERSON] (квартира [ADDRESS] [PERSON] . Так, [PERSON] та [PERSON] повідомляли членам комісії, що в квартирі [ADDRESS] ніхто тривалий час не проживав. Близько 3-х років тому у квартирі проживали молоді чоловік та жінка разом з собакою, квартиранти, за віком 35-40 років. Вказані люди виселилися з квартири в середині липня 2020 року. З тих пір у квартирі знову ніхто не проживає. Ні [PERSON] , ні члени його сім`ї у вказаній службовій квартирі ніколи не проживали. [PERSON] та [PERSON] повідомляли членам комісії, що відповідно до своїх посадових обов`язків здійснюють постійний аналіз проживання жильців в квартирах будинку, перевіряють їх своєчасну оплату за комунальні послуги, організовують загальні збори. У квартирі [ADDRESS] , ні громадянин [PERSON] , ні громадяни [PERSON] (його мати) та [PERSON] (син) не з`являлися та фактично ніколи не проживали, водночас комунальні борги по квартирі відсутні. Таким чином, твердження відповідача [PERSON] про те, що він завжди розглядав службову квартиру за адресою [ADDRESS] , як місце свого проживання та не порушував вимоги Житлового кодексу, а навпаки, оплачував комунальні послуги, займався ремонтом у квартирі та її утриманням, із цією метою він періодично проживав у Тернополі, а коли умови в квартирі стали придатні для життя, то у ній проживав, спростовуються дослідженими в судовому засіданні актами перевірки житлових умов, поясненнями мешканців будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , керівника ПП «Тернопіль-Сервісбуд» [PERSON] та результатами комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, які свідчать про те, що [PERSON] та члени його сім`ї фактично не проживали у спірному житлі. Також, Суд приймає до уваги той факт, що син [PERSON] - [PERSON] ,1984 р.н., фактично тривалий час проживає та працює в м. Київ. Зокрема, відповідно до довідки компанії LG Electronics Ukraine № LG-131018-02 від 18.10.2013, [PERSON] працює в ПП «ЛГ Електронікс Україна» економістом та на квартирному обліку за місцем роботи не перебуває. Відповідно до листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 02.11.2015 [PERSON] працює в Київській філії ПАТ «Монделіс Україна». (т.1 а.с.74-75). Відповідно до довідки б/н від 13.04.2021 ТОВ «Сіейчес Україна» [PERSON] з 17.07.2017 і дотепер працює в ТОВ «Сіейчес Україна» на посаді головного казначея у Центральній і Східній Європі, місце роботи співробітника - м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 33. (т.1 а.с.76). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2021 [PERSON] , 1984 р.н., належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2014 квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,4, житловою площею 18,2 м? (т.1 а.с.19). Колишня дружина [PERSON] [PERSON] теж ніколи не проживала у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області № 33 у будинку [ADDRESS] . Вказане особисто підтвердив на засіданні житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області [PERSON] (протокол №7 засідання ЖПК від 15.07.2020). Крім того, вказане особисто підтвердила [PERSON] у своїх поясненнях, наданих членам ЖПК УСБУ в Тернопільській області, додавши до пояснення копії сторінок свого паспорта та виписки з історії хвороби. Мати [PERSON] [PERSON] насправді проживає і проживала в [ADDRESS] та ніколи не проживала в м. Тернополі у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] . Вказане особисто підтвердив на засіданні житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області [PERSON] (протокол №7 засідання ЖПК від 15.07.2020). Крім того, дані відомості підтверджуються актами від 20.05.2021 №2067/02-29, від 21.05.2021 №2081/02-29, складеними комісією в складі старости с. Закерничне [PERSON] , начальника відділу організаційної, інформаційної роботи та документообігу [PERSON] , головного спеціаліста по документообігу [PERSON] , сусідів. Зокрема, відповідно до цих актів будинок [ADDRESS] належав чоловікові [PERSON] [PERSON] , який помер [INFO] . У будинку на даний час проживає [PERSON] . ЇЇ син [PERSON] за даною адресою не проживає, а інколи відвідує свою маму. Крім того, відповідно до акту від 21.05.2021 №2081/02-29 зі слів [PERSON] (матері [PERSON] ) вона проживає і проживала в [ADDRESS] та ніколи не проживала в м. Тернополі у службовій квартирі УСБУ в [ADDRESS] , хоча там зареєстрована. ЇЇ син проживає: в [ADDRESS] . Запрошений на засідання житлово-побутової комісії Управління 15.07.2020 [PERSON] повідомив членам комісії, що зареєстрований та проживає у будинку [ADDRESS] . У цьому ж будинку проживають його батьки. У службовій квартирі [ADDRESS] ніколи ні він, ні члени його сім`ї не проживали. З дружиною [PERSON] він розлучився давно, на скільки пригадує, ще після 2008 року. З його слів [PERSON] зареєстрована та проживає в м. Чернівці. Його син [PERSON] проживає із дружиною та двома дітьми в м. Київ, працює в іноземній компанії, невістка працює в банку в м. Київ, зараз перебуває у декретній відпустці, старший внук ходить до школи у м. Київ, меншому внукові лише 1 рік. Також він повідомив, що ключі від цієї квартири давав своєму товаришу, колишньому співробітнику УСБУ в Тернопільській області [PERSON] , щоб той наглядав за квартирою, можливо [PERSON] бував у вказаній службовій квартирі. Членами комісії було запропоновано [PERSON] дозволити у його присутності обстежити службову квартиру [ADDRESS] , про що скласти акт обстеження. [PERSON] відмовив у обстеженні. Колишній співробітник УСБУ в Тернопільській області [PERSON] відмовився надавати членам житлово-побутової комісії Управління будь-які пояснення щодо обставин, підстав і часу проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області №33 в будинку [ADDRESS] на підставі ст. 63 Конституції України. Крім того, важливим є і той факт, що після звільнення 11.03.2008 з військової служби в Службі безпеки України, [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до м. Івано-Франківськ та в період з 12.03.2008 по 24.12.2010 працював в Управлінні податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області. Відповідно до листа Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №707/9/09-97-07-28 від 24.05.2021 колишній військовослужбовець УСБУ в Тернопільській області [PERSON] був зарахований на квартирний облік в ДПА в Івано-Франківській області 01.06.2009 та 12.04.2018 рішенням житлово-побутової комісії ДФС в Івано-Франківській області знятий з квартирного обліку. Однак, на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2019 був поновлений на квартирному обліку осіб, що потребують покращення житлових умов (за позовом [PERSON] , справа № 344/10897/18). При цьому, Судом також береться до уваги та обставина, що у період з 30.12.2005 по 20.11.2015 [PERSON] одночасно перебував на квартирному обліку УСБУ в Тернопільській області у складі сім`ї з 4-х осіб та у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області. 20.11.2015 на спільному засіданні адміністрації УСБУ в Тернопільській області та житлово-побутової комісії Управління відповідно до вимог ст. 40 ЖК УРСР та п. 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою РМ УРСР від 11.12.1984 №470, прийнято рішення про зняття [PERSON] у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини [PERSON] , сина [PERSON] , доньки [PERSON] з квартирного обліку потребуючих поліпшення житлових умов Управління, у зв`язку з виїздом [PERSON] на постійне місце проживання до іншого населеного пункту (відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області № 60/16-2824 від 10.06.2021 [PERSON] перебуває на військовому обліку УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008), а також виселення зі службового житла Управління, зняття з реєстрації у ньому вказаних осіб та матері [PERSON] [PERSON] . Таким чином, Судом встановлено, що [PERSON] у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області, про що членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо. Крім того, членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо про факт розірвання у 2011 році шлюбу між [PERSON] та колишньою дружиною [PERSON] , та, відповідно, про реєстрацію місця проживання у службовому житловому приміщенні всупереч вимогам законодавства, своєї колишньої дружини. Відтак, перебуваючи одночасно на квартирних обліках в різних органах державної влади, розташованих у різних обласних центрах, [PERSON] очікував на настання певних правових наслідків, вигідних собі. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 06.09.2021 члени сім`ї [PERSON] , а саме його син, донька, мати і колишня дружина забезпечені житлом, зокрема: його син [PERSON] , 1984 р.н., з 21.01.2014 є власником на праві приватної власності однокімнатної квартири [ADDRESS] , та з 31.05.2011 також домоволодіння у [ADDRESS] ; його колишня дружина [PERSON] з 14.02.2017 є власником на праві приватної власності двокімнатної квартири [ADDRESS] ; його донька [PERSON] з 06.04.2009 є власником на праві приватної власності трикімнатної квартири [ADDRESS] ; його мати [PERSON] з 03.07.2021 є власником домоволодіння у [ADDRESS] . Таким чином, Судом достеменно встановлено, що службова квартира УСБУ в [ADDRESS] , не є і не була місцем проживання [PERSON] та членів його сім`ї. [PERSON] та члени його сім`ї у період з 2006 року по даний час не використовували вказане службове приміщення за призначенням, оскільки в ньому не проживали. Дана обставина є беззаперечним доказом відсутності потреби в [PERSON] та членів його сім`ї в користуванні даним службовим житловим приміщенням. З досліджених матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу службового житла, які підлягають вирішенню на підставі Цивільного кодексу України, Житлового кодексу Української РСР та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ч.1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, щодо тверджень відповідача та його представника про недопустимість доказів, поданих стороною позивача, Суд зазначає наступне. Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Приписами ст. 1 ЦПК України визначено, що саме Цивільний процесуальний кодекс України встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Відповідно до положень ЦПК України визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Суд надає оцінку доказам, які містяться у справі, в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Чинна редакція ЦПК України закріплює однакові обов`язки учасників процесу у сфері їх доказування: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні в них докази, не приховувати докази, надавати суду повні достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду. Фактично кожне судове рішення ґрунтується на доказах, поданих учасниками справи. Лише за їхньої наявності можливо встановити факт порушення матеріального права та правильність застосування відповідних норм процесуальних кодексів. При цьому, якщо сторона спору недобросовісно користується своїми правами та будує власну позицію на тому, що її позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), то за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливості застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Обставину, про яку стверджує сторона, треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 520/16580/18 від 13.04.2022 «розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми». Таким чином, надані позивачем докази до матеріалів справи, одержані з дотриманням порядку, встановленого законом, та, відповідно є допустимими. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК), іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 31 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, наділені правом на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Статтею 6 ЖК визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. У частині 4 ст. 9 ЖК визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормами статті 10 ЖК визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Згідно ст. 51 ЖК жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст.118 ЖК службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Отже, матеріальною основою надання службового приміщення є наявність трудових або службових відносин між особою, яка отримує житло, та підприємством, установою, організацією, що його виділяє, а метою виділення службового житла є необхідність проживання особи, яка отримує житло, за місцем роботи чи служби або поблизу від нього. Законодавчо визначений правовий статус службового житла виключає можливість передачі його у власність або у постійне користування, а закріплює за державою в особі відповідних органів та установ можливість тимчасового забезпечення житлом її працівників виключно на період виконання трудових обов`язків (проходження військової служби) у певній місцевості. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 163/3224/16-ц, особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що володільцем такого майна залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем, вона зобов`язана звільнити надане їй службове житло. Статтею 123 ЖК передбачено, що Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема цим Кодексом та іншими актами законодавства. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85,90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. У п.2 розділу І Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 (далі - Положення), також визначено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Згідно з пунктом 8 Положення службові жилі приміщення надаються включеним до зазначеного в пункті 7 цього Положення переліку працівникам, які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. Службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні (п. 15 Положення). Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При цьому, згідно зі статтею 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Пунктом 29 Положення закріплено, що наймач службового жилого приміщення і члени його сім`ї зобов`язані додержувати умов договору найму службового жилого приміщення і правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території. Статтею 124 ЖК та пунктом 34 Положення встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Згідно з пунктом 37 Положення наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають у службовому жилому приміщенні, можуть бути виселені в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення також у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК. Так, зазначеною нормою встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 5.2. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, що затверджена наказом СБУ від 06.11.2007 № 792, зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за № 1308/14575 (далі Інструкція № 792), фонд службових житлових приміщень в СБ України визначається виходячи з кількості співробітників, які потребують службових житлових приміщень. Підрозділ господарського забезпечення здійснює оперативний контроль та облік за використанням фонду службового житла. Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 792, співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби житла для постійного проживання, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця проходження військової служби (відповідно до переліку таких населених пунктів, що визначається згідно із законодавством), забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Службове житлове приміщення надається незалежно від перебування співробітника на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом (п. 8 Положення № 37, п. 5.3 Інструкції № 792). Відповідно до п. 5.13. Інструкції № 792 до числа службового може бути включене тільки вільне житлове приміщення. Під службові житлові приміщення виділяються окремі квартири. Відповідно до статті 39 Основ житлового законодавства Союзу РСР та Союзних Республік від 24.06.1981 № 5150-Х, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Службові житлові приміщення повинні використовуватись тільки за призначенням (абз. 2 п. 5.13. Інструкції № 792). Право користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Пунктом 5.14. Інструкції № 792 визначено, що користування службовими житловими приміщеннями здійснюється відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 (далі - Порядок № 1081). Так, відповідно до п. 19 Порядку № 1081 військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Крім того, пунктом 5.16. Інструкції № 792 визначено, що підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї співробітника, які проживають з ним після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. Частина 1 ст. 71 ЖК визначає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч. 3 цієї статті визначено вичерпний перелік випадків за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Також в ст. 72 ЖК визначено, що у випадку відсутності особи понад встановлені строки (шість місяців) у жилому приміщенні вона може бути визнана такою, що втратила право користування таким приміщенням в судовому порядку. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкурентному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Постановою Верховного Суду від 04.07.2018 у цивільній справі № 653/1096/16-ц зазначено, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Статті 124-125 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке службове житло надане у тимчасове користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеному рішенні звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який вказав, що виселення осіб з службового житла, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме інших співробітників, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості позбавлення особи житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривицька та Кривицький проти України» § 43). Верховним Судом у постанові від 14.06.2022 у справі № 161/20415/19 зроблено правовий висновок, згідно з яким «на підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Таким чином, Суд приходить до переконання, що реєстрація відповідачем [PERSON] ще у 2013 році свого місця проживання в с. Закерничне Рожнятівського району Івано-Франківської області свідчить про свідому поведінку щодо обрання іншого житлового приміщення в іншому населеному пункті для постійного проживання, а також вчинення визначених законодавством дій для належної реєстрації місця проживання. Окрім того, свідченням свідомої поведінки відповідача щодо втрати інтересу до службового житла як постійного місця проживання є постійна зміна реєстрації місця проживання відповідачем [PERSON] у період з 06.07.2006 по 24.09.2013 (зокрема, [PERSON] був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області №33 по [ADDRESS] у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013). Підтвердженням свідомої поведінки особи, що свідчить про втрату нею інтересу до службового житлового приміщення, є перебування [PERSON] на квартирному обліку у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області. Адже для зарахування на квартирний облік така особа повинна вчинити певні дії: зібрати та подати уповноваженому органу необхідні документи, а для перебування на квартобліку особа повинна проходити щорічну перереєстрацію (пункти 18, 25 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470). Більше того, дізнавшись про зняття з квартирного обліку в ДПА (ДФС) Івано-Франківській області, [PERSON] оскаржив такі дії суб`єкта владних повноважень до суду шляхом подання позовної заяви, що свідчить про свідому поведінку, пов`язану із волевиявленням щодо подальшого перебування на квартирному обліку в ДПС (ДФС) Івано-Франківській області. Також підтвердженням свідомої поведінки відповідачів щодо втрати інтересу до службового житла є вселення до службового житла квартиронаймачів [PERSON] та його дружини [PERSON] . Поряд з наведеним, оформлення відповідачем [PERSON] посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії [NUMBER] , виданого 21.01.2011 Перегінською сільською радою (реєстраційний № 41) також слугує підтвердженням свідомої поведінки обрання особою іншого місця проживання та втрати інтересу до службового житлового приміщення УСБУ в Тернопільській області. Окрім того, беззаперечним свідченням свідомої поведінки [PERSON] є подання ним документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для отримання підвищення до пенсії в розмірі 20% за проживання в гірській місцевості на підставі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії [NUMBER] , виданого 21.01.2011 Перегінською сільською радою (реєстраційний № 41), а також постійне щомісячне отримання [PERSON] таких виплат, починаючи з 01.02.2011. Означене також підтверджує обрання відповідачем іншого місця проживання та втрати інтересу до службового житлового приміщення УСБУ в Тернопільській області. Крім того, Суд погоджується з твердженням сторони позивача, що під час проходження [PERSON] військової служби в УСБУ в Чернівецькій області держава забезпечила його та членів його сім`ї жилим приміщенням, надавши на підставі рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області від 04.11.1995 [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині [PERSON] , 1960 р.н., сину [PERSON] , 1984 р.н., доньці [PERSON] , 1986 р.н., трикімнатну квартиру в [ADDRESS] , яка в подальшому відповідно до розпорядження органу приватизації житла від 03.11.2008 №47992, була передана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, твердження відповідача про те, що відповідно до п.8 ст.12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні при розгляд справи, оскільки таке право вже було використане. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», заява №20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «Необхідність у демократичному суспільстві», позбавлення права користування Відповідача службовим жилим приміщенням, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у справо особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Виходячи із необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності та справедливості, на військовослужбовців, а також членів їхніх сімей, які були забезпечені постійним житлом у межах норми, не поширюються гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України. (постанова Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 761/39955/20). Із припиненням військової служби вказаної категорії військовослужбовців припиняється право на користування службовим житловим приміщенням, наданим на період її проходження, що виключає можливість застосування статті 125 ЖК України під час розгляду спору про виселення без надання іншого житла (яке вже було надано державою). Подібний правовий висновок щодо застосування положень статті 125 ЖК України було висловлено Верховним Судом у постанові від 22.04.2019 у справі № 463/251/16-ц. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Верховний Суд у постановах від 09.12.2020 у справі № 442/7187/18 та від 07.12.2022 у справі № 761/39955/20 зазначив, що зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підтвердженням наявності нагальної суспільної потреби у виселенні відповідача є, зокрема черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло (постанова Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 761/45386/17 (провадження № 61-11341св19)). Таким чином, Судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що [PERSON] проходить військову службу на момент розгляду цієї справи. Натомість відповідно до довідки ЖПК Управління № 69/19-9426 від 21.09.2021, на квартирному обліку Управління Служби безпеки Українки в Тернопільській області станом на 21.09.2021 у списках загальної черги перебуває 145 співробітників, з них 79 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, 6 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень. Із числа вказаних осіб 82 співробітники-військовослужбовці мають статус учасників бойових дій, які, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил, забезпеченні їх проведення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів. Тобто такі співробітники-військовослужбовці Управління, які перебувають у даній черзі, разом із членами своїх сімей претендують на службове житло, оскільки безпосередньо проходять службу у м. Тернопіль та житлом не забезпечені. Таким чином, відповідачі, не звільнивши службову квартиру, порушують житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житло. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, відповідачами не доведено і судом в ході розгляду справи не встановлені будь-які відомості щодо поважності причин відсутності Відповідачів понад 15 років у службовій квартирі [ADDRESS] . З цих підстав, аналізуючи зібрані по справі докази з врахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку, що [PERSON] та члени його сім`ї не проживали та не проживають у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області № 33 у будинку [ADDRESS] протягом більше як 15 років без поважних причин, а фактично проживали і проживають в інших населених пунктах, використовували це службове приміщення не за призначенням, протиправно передавши житлове приміщення для проживання стороннім особам, та відповідно до ст. 72 ЖК втратили право користування службовою квартирою УСБУ в Тернопільській області № 33 у будинку [ADDRESS] . У зв`язку з задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути 2 270, 00 гривень понесеного судового збору, а саме по 756, 66 гривень з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved