Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом надання [PERSON] вільного доступу до квартири, не чинити перешкод в її користуванні, надати ключі від вхідних дверей, та виділити в користування [PERSON] - житлову кімнату площею 16 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 18 кв.м., залишити у спільному користуванні : кухню, ванну, вбиральню, балкон. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та її дочка - [PERSON] , є співвласниками квартири [ADDRESS] , у якій останні зареєстровані. Позивачці та відповідачці належить по частці квартира, донька отримала свою частку у дарунок від матері. Квартира складається з двох житлових кімнат : площею - 18 кв.м. та 16 кв.м., кухні, ванної, вбиральні, балкону, загальною площею 51,70 кв.м. Відносини між нею та відповідачкою погіршилися, тому почалися сварки на побутовому та сімейному підґрунті, що в подальшому призвело до її фактичного виселення з квартири, тому з березня 2022 року по травень 2022 року позивач перебувала в бомбосховищі на станції метро Золоті Ворота, а в подальшому змушена була проживати у притулку, де й на даний час проживає. Під час виселення у позивачки відповідачка забрала ключі від квартири, паспорт, ідентифікаційний номер, документи на квартиру. З 2020 року позивач не може зайти до квартири через створення перешкод, а саме: зміну замків та фізичне недопущення до квартири, а також постійних погроз фізичної розправи відповідачем. З цього приводу остання зверталася до правоохоронних органів, де даний факт зафіксовано. Оскільки співвласники - співкористувачі - позивач та відповідачка не домовилися про порядок користування квартирою, яка перебуває у їхньому користуванню, даний спір підлягає вирішенню судом. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Чех Н.А. від 02.12.2022 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх процесуальне право подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатками до неї відповідачкою було отримано 23.12.2022, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. 17.01.2023 до суду від відповідачки, [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, та по суті позовних вимог вказала, що позовна заява містить заздалегідь недостовірну інформацію. Так, позивачка та [PERSON] , дійсно є співвласниками у рівних частинах (по 1/2 частині кожна) спірної квартири, де останні зареєстровані, а відповідач фактично проживає починаючи з 1971 року та по теперішній час. Як власник 1/2 частини спірної квартири, володіє та користується 16,5 кв.м житлової площі спірної квартири та 25,85 кв.м загальної площі спірної квартири, відповідно до договору дарування частини квартири, укладеного 07.07.2010 року у місті Києві, посвідченого 07.07.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В. за реєстр. № 1843. Будучи співвласницею спірної квартири, позивачка не проживає в останній з 30.08.2019, коли остання за власним бажанням зібрала свої речі та документи (паспорт громадянина України, довідку про присвоєння РНОКПП, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, пенсійне посвідчення), а також накопичені грошові кошти, в тому числі банківські картки, після чого пішла зі спірної квартири. Зазначила, що жодним чином та ніколи не була освідомленою про те, де саме перебувають документи та грошові кошти її матері - позивачки, ніколи не брала зазначені документи та грошові кошти до своїх рук, та не несе жодної відповідальності за зберігання зазначених документів та грошових коштів. З серпня 2019 року позивачка прийняла одноосібне рішення, без будь-якого погодження з відповідачкою, самовільно проживати у квартирі, що є спадковим нерухомим майном [PERSON] . Після самовільного вселення позивачки у зазначену квартиру, відповідач неодноразово пропонувала та вимагала від позивачки, щоб остання повернулась проживати у спірну квартиру, де обидві є співвласницями, проте позивачка категорично відмовляла у задоволенні моїх законних пропозицій та вимог. Фактично позивачка самовільно проживала у квартирі, що є спадковим нерухомим майном [PERSON] , протягом періоду часу з серпня 2019 року по березень 2022 року, відповідно позбавивши мене можливості користуватись своєю спадковою квартирою протягом зазначеного періоду часу. Звернула увагу суду, що протягом періоду часу з серпня 2019 року по листопад 2022 року позивачка відвідувала спірну квартиру декілька разів: 1 раз у жовтні 2019 року, 2 рази у листопаді 2019 року, 2 рази у травні 2020 року, 1 раз у вересні 2022 року, 2 рази у листопаді 2022 року, в чому позивачці жодним чином остання не перешкоджала. Проте, у листопаді 2019 року, прийшовши самостійно у частину спірної квартири відповідача, позивачка без дозволу користувалась власними речами відповідача, розкидавши їх по квартирі та пішла, внаслідок чого остання була вимушена наполягати на тому, щоб позивачка залишила ключі від спірної квартири - у спірній квартирі. Надалі, у травні 2020 року позивачка прийшла до спірної квартири начебто за документами на право власності на належну позивачці 1/2 частину спірної квартири, навіть не намагаючись якимось чином пошукати зазначені документи, одразу звинуватила відповідачку у крадіжці останніх. Проте, коли остання запропонувала викликати поліцію, позивачка дуже швидко знайшла зазначені документи у власних речах, забрала ці документи на право власності та винесла останні зі спірної квартири. Не проживаючи у спірній квартирі, у 2020 році позивачка вступила грошові відносини з гр. [PERSON] , заборгувавши останній грошові кошти, внаслідок чого було накладено арешт на належну позивачці частину спірної квартири. Про накладення арешту остання довідалась з матеріалів судового провадження. Вказала, що починаючи з 2020 року їй надходять погрози від родичів та знайомих позивачки, остання налаштовує сусідів будинку та втягує останніх у вирішення сімейних питань. З вини позивачки її життя перетворилося на постійний стрес, оскільки останній постійно страшно: хто саме та коли саме може прийти, подзвонити та претендувати на належну Позивачці 1/2 частину спірної квартири. Багато років у їх сім`ї гостро стоїть питання спільного проживання. Протягом більш як 25 років відповідач пропонувала позивачці варіанти роздільного проживання, проте було відмовлено, та внаслідок чого остання вимушено з 2007 року по 2014 рік орендувала квартиру у третіх осіб, відмовляючи собі у найнеобхіднішому, намагаючись зберегти своє здоров`я. Звернула увагу суду на те, що при черговому конфлікті у 2017 році позивачка притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї. Вказала, що з вересня 2021 року позивачка перебуває на обліку у Київському міському психоневрологічному диспансері. З березня 2022 року та до теперішнього часу позивачка не виходить на зв`язок, не відповідає на телефонні дзвінки, відмовляється повідомляти про своє місцезнаходження. На контакт та спілкування позивачка не йде, поводить себе агресивно. У листопаді 2022 року позивачка самостійно та без попередження витягла з поштової скриньки квитанції на оплату комунальних послуг щодо спірної квартири, навіть не поставивши відповідача до відома про це. Упродовж останніх років позивачка не оплачує належну останній частину комунальних послуг щодо спірної квартири, не бере будь-якої участі у вирішенні поточних питань щодо утримання та поточного ремонту спірної квартири. 30.11.2022 позивачка у телефонній розмові повідомила, що у спірну квартиру, де відповідач постійно проживає, приходити не буде, а прийдуть начебто інші люди, що остання сприйняла як реальну загрозу, та про що одразу повідомила дільничного інспектора поліції. У судовому засіданні, 31.01.2023 за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] долучено до матеріалів докази. 31.01.2023 ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про допит свідка задоволено. 14.02.2023 до суду від позивачки, [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, у якій остання на противагу доводів, викладених у відзиві вказала, що відзив за своїм змістом фактично підтверджує обґрунтованість позовних вимог та містить доводи, які за своєю суперечністю та нелогічністю підтверджують доводи позовної заяви. Відзив підтверджує те, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , де разом зареєстровані, а частки складають по частині та саме те, шо позивач подарувала дочці половину квартири. Квартира складається з двох житлових кімнат : площею - 18 кв.м. та 16 кв.м., кухні, ванної, вбиральні, балкону, загальною площею 51,70 кв.м.. Відповідачка не визнає позовні вимоги в частині наявності перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою, хоча у змісті відзиву зазначила, що позивач не користується своєю квартирою за власним бажанням та з не відомих відповідачу причин проживає у притулку, а відповідачка наче б то неодноразово пропонувала проживати у квартирі, але позивач чомусь відмовлялась. Твердження відповідача викладені у відзиві опосередковано підтверджують підстави позову, а побоювання останньої щодо майна не мають відношення до майна позивача, оскільки останні володіють своїми частками порівну та можуть вільно ними розпоряджатися. Доводи викладені у відзиві підтверджують корисливий інтерес відповідачки щодо спірного користування майном. Ухвалою суду від 02.03.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті, у судове засідання викликано сторони. Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва №191 від 28.04.2023 відповідно до п.п.2.03.50, 2.3.52 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, здійснено повторний автоматичний розподіл вказаної судової справи між суддями. 01.05.2023 цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування, була передана в провадження судді Катющенко В.П., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2023. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П. від 02.05.2023 прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування до свого провадження, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2023 в задоволенні заяви [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи відмовлено. У судовому засіданні 20.09.2023, ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відмову від допиту свідків задоволено та прийнято відмову сторони позивача від доказів у вигляді допиту свідків. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених у заявах по суті справи. Додатково пояснив суду, що позивачка є співвласником квартири, а відповідачка іншим співвласником і приходиться останній донькою. Між сторонами склалися неприязні стосунки через ряд судових справ, в тому числі щодо стягнення боргу за житло-комунальні послуги. Відповідачка виштовхала позивачку з квартири, змінила замки, тому позивач вимушена була жити у притулку для безхатьків. Позивач, [PERSON] , у судовому засідання підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд задовольнити позовну заяву, з підстав викладених у ній, підтримала доводи представника. Додатково вказала суду, що у квартирі зареєстрована з 29.11.1967. Вказала, що визначений у прохальних вимогах порядок користування квартирою був встановлений раніше і саме так були розділені кімнати між сторонами, тому у цих кімнатах відповідно зберігаються речі кожної. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить наступного. Судом встановлено, що згідно інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА № 80421666 від 02.05.2022, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). [PERSON] та [PERSON] належить по частці у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 311013007 від 28.09.2022 (а.с.6-8). Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству № 051/043-628-зв від 05.08.2022, [PERSON] , 1938 р.н., дійсно перебуває у Притулку для жінок, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству з 28.06.2022 по теперішній час (а.с.9). 28.07.2023 позивач зверталася до Департаменту внутрішньої безпеки у м. Києві з заявою щодо викрадення документів [PERSON] (а.с.10). 29.04.2022 позивач зверталася до Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про перешкоджання їй у праві користування належною їй частиною у майні за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). 29.11.2022 позивач зверталася до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про перешкоджання їй у доступі до майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-42). Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сторонами не заперечується, що позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , є матір`ю та донькою. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, ураховуючи встановлені судом факти та обставини під час судового розгляду, на підставі належних та достатніх доказів у відповідності до зазначених норм національного законодавства, беручи до уваги висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачкою неправомірно чиняться перешкоди позивачу у користуванні нею належним їй на праві спільної часткової власності майном, що підлягає усуненню останньою, шляхом зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, вільного доступу до квартири та наданні ключів від вхідних дверей. Відповідачем будь-яких доказів на спростування позовних вимог до суду не надано, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження викладених нею у відзиві обставин та фактів. У відповідності до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Судом встановлено, що сторони не можуть самостійно домовитись про порядок користування спірною квартирою. Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Враховуючи заявлені позовні вимоги, беручи до уваги розмір часток сторін у спірній квартирі, також раніше визначений у добровільному порядку спосіб користування майном співвласниками квартири, який тотожний запропонованому, суд дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не призведе до порушення рівності прав співвласників квартири, у зв`язку з чим вони мають право на надання їм у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає їхнім часткам у праві спільної часткової власності та у відповідності до раніше встановленого порядку проживання у даній квартирі, а тому вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити в користуванні [PERSON] житлову кімнату площею 16 кв.м., [PERSON] - житлову кімнату площею 18 кв.м., в квартирі [ADDRESS] , інші приміщення квартири: кухню, ванну кімнату, вбиральню, балкон, залишити у спільному користуванні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що судом встановлено наявність обставин, що свідчать про порушення прав позивача як власника майна та правомірність її вимог про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та встановлення порядку користування належною у їй часткою у нерухомому майні, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення та встановлення відповідного порядку користування таким майном, що є підставою для повного задоволення позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 992,40 грн, що був сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved