Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований Болехівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №28. Свої вимоги позивач мотивує тим, що шлюб з відповідачем виявився невдалим. Після народження дитини у сторін почали виникати непорозуміння, суперечки і на цьому грунті почали виникати сварки з безпідставними до неї претензіями. Сварки, що відбуваються в присутності їхньої малолітньої дочки самим негативним чином впливають на неї, спричиняють їм душевні страждання. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливого сприятливого морально-психологічного клімату, виконання своїх обов`язків в сім`ї. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Ухвалою суду 31 липня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом до суду сторін по справі. Будь - яких інших процесуальних дій не проводилося. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі та не заперечував щодо розірвання шлюбу, залишення доньки на проживання з матір"ю, стягнення судових витрат. Частиною 1 статті 206 ЦПК України, встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачем, приходить до висновку про прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позовних вимог, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси третіх осіб. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Встановлено, що 29 серпня 2020 року сторони уклали шлюб, що зареєстрований Болехівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.9). Під час перебування у шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю (а.с.11). Спільне життя між сторонами не склалося в зв`язку з відсутністю взаєморозуміння між ними та спільних поглядів на сімейне життя, розходження поглядів на сімейні відносини і з ведення спільного господарства та виховання дитини. Шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповіднодо ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, їхньої дитини, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, а неповнолітню дочку залишити на проживанні з матір`ю. Бажання позивача залишитись на прізвищі, яке вона обрала при укладенні шлюбу, не суперечить вимогам ст. 113 СК України, де зазначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому за бажанням позивача суд залишає її взяте у шлюбі прізвище [PERSON] . Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Позивач, окрім того, просить стягнути з відповідача на її користь 2747,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1073,63 судового збору при подачі позову до суду. Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Представником позивача адвокатом Свинтицьким І.К. на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу було подано договір про надання правничої допомоги та представництва №121 від 27 липня 2023 року, квитанції про здійснення оплати за надання правової допомоги від 28 липня, 12 вересня 2023 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 28 липня 2023 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28 липня 2023 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.14-18). Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України). Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Як встановив суд, вимоги позовної заяви про стягнення судових витрат в сумі 2747,20 грн. підлягають до задоволення, оскільки відповідачем дана сума не заперечується. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2747,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1073,60 грн. судового збору.

Outcome: approved