Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У серпні 2022 року до суду звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 13 червня 2012 року були стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1Ї6 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач має іншу дитину, доньку від першого шлюбу, [PERSON] , яка досягла повноліття та на користь якої відповідач сплачував аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 червня 2018 року і на період її навчання, тобто до 30 червня 2019 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання. Вказувала, що в реєстрі судових рішень відсутні інші судові рішення про стягнення аліментів на користь [PERSON] після 30 червня 2019 року, відтак виплата аліментів відповідачем припинилася з липня 2019 року, що свідчить про зміну (покращення) матеріального стану відповідача. Вона сама з початком воєнних дій отримує мінімальну заробітну плату, що не дозволяє забезпечити потреби дитини. Крім того, син потребує постійного обстеження у лікаря-кардіолога, що потребує витрат. Просила змінити розмір аліментів, які стягуються за рішення суду на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу (заробітку) та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року (головуючий-суддя Гончаренко О.В.) було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження ( а.с. 26). 29 березня 2023 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] була подана заява про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 35). Розпорядженням керівника апарату суду за № 72 від 06 червня 2023 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого-суддю Нестеренка С.Г. (а.с. 51-52). Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року постановлено провести заочний розгляд справи. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] [PERSON] заявлений позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому, просив розглянути справу у відсутності позивача та її представника, не заперечував щодо заочного розгляду справи, про що надав письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув повторно з невідомих причин. Був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Сторони по справі є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , яке видане Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 07.02.2011 року, за актовим записом № 148 (а.с. 8). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 червня 2012 року по справі № 1601/5118/2012, яке набрало законної сили, були стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22.03.2012 року. Цим же рішенням суду були стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення сином [PERSON] , [INFO] трьох років, починаючи з 22.03.2012 року (а.с. 9-10). Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року по справі № 505/1775/18, яке набрало законної сили, були стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з 08 червня 2018 року і на період її навчання, тобто до 30 червня 2019 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання (а.с. 14-16). Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що відповідач перестав сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] на період її навчання, відтак його матеріальний стан покращився, натомість вона отримує мінімальну заробітну плату, що не дозволяє їй забезпечувати потреби дитини. Крім того, відповідачем, після ухвалення рішення про стягнення аліментів на її користь, було придбано нерухоме майно житловий будинок загальною площею 61,3 кв.м. та дві земельні ділянки у с. Піщане Кременчуцького району, що говорить про покращення його матеріального стану. Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів з 1/6 частини від усіх видів доходу (заробітку) до 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, суд зазначає наступне. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 192 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року по справі № 715/2073/20 вказано, що у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів розміру його доходу на даний час. Суд при розгляді вимог позивача щодо збільшення розміру аліментів враховує те, що після ухвалення попереднього рішення суду від 13 червня 2012 року про стягнення аліментів змінився прожитковий мінімум, а також визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів. Відтак попередньо визначений судом розмір аліментів, вочевидь, цим вимогам не відповідає, тому інтереси дитини підлягають захисту. Крім того, суд також враховує інфляційні процеси, які відбулися в державі протягом останнього року, значне подорожання продуктів харчування, одягу, взуття тощо. Дитина сторін проживає разом із матір`ю позивачем [PERSON] . Суд звертає увагу, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку на матір. В сукупності наведеного, з урахуванням пояснень представника позивача, суд дійшов висновку про необхідність збільшення розміру аліментів з 1/6 частини від доходу відповідача до 1/4 частини його заробітку (доходу), який на думку суду буде необхідним та достатнім збільшенням. Суд вважає, що визначений розмір аліментів буде відповідати як інтересам дитини, так і можливостям її батька, такий розмір аліментів є розумним, він забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дитини та не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребам та інтересам дитини, при цьому не порушить права відповідача, який на думку суду може сплачувати аліменти у цьому розмірі. Відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту утримання ним інших осіб (непрацездатних батьків, інших утриманців, неповнолітніх дітей тощо). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на зазначене вище, позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів підлягають задоволенню. Стосовно заявленої вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектної, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника позивача у справі міститься Договір про надання професійної правової допомоги від 17.08.2022 року. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: копію розрахунку суми гонорару за договором про надання професійної правової допомоги від 17.08.2022 року підписаний сторонами із визначенням суми гонорару у 1500 грн., копію акту наданих послуг від 22.02.2023 року підписаний сторонами на суму 1500 грн., копію квитанції № 1 від 22.08.2022 року про прийняття від [PERSON] 1500 грн. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на корись позивача заявлені до стягнення 1500,00 грн. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги. Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 992,40 грн. судового збору за ставками на день подання позову.

Outcome: approved