Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

До суду звернулась позивач з вимогами до Держави України в особі Кабінету міністрів України, Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в місті Києві, третя особа: [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним, визнання права власності на транспортний засіб та про усунення перешкод у здійсненні права власності транспортним засобом, шляхом зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову було зазначено, що позивач придбала 09.12.2006 у гр. [PERSON] автомобіль марки Mitsubishi Pajero 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу який укладений і посвідчений за номерами АВ [NUMBER] на національній товарній біржі (НТБ) «Укрнацресурс» та видано підтвердження видачі біржової угоди купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. 30.04.2021 позивачка звернулась із заявою до РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві у якій просила: продовжити строк на державну реєстрацію транспортного засобу, автомобіль Mitsubishi Pajero та зареєструвати вказаний транспортний засіб. Проте 31.05.2021 позивач отримала відповідь від РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві за №31/26-Ч-571 на заяву від 30.04.202 у якій заступник начальника відділу Рубан М. зазначив, що «Оскільки станом на 26.05.2021 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутня інформація стосовно видачі договору від 09.12.2006 товарною біржою НТБ «Укрнацресурс» та факту реєстрації бланку серії АВ [NUMBER] в [NUMBER] на Вашу ім`я на підставі вказаного документу не виявляється можливим». Таким чином, позивач вважає, що Держава в особі Кабінету Міністрів України та уповноважений нею орган на здійснення державної реєстрації яким є РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві не визнають за нею право власності на вказаний транспортний засіб та не здійснюють державну реєстрацію цього транспортного засобу. Мотивуючи тим, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутня інформація про укладений договір та факт реєстрації бланку АВ [NUMBER] в системі. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mitsubishi Pajero 2004 pory випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] укладений 09.12.2006 між мною, [PERSON] та [PERSON] , посвідчений за номером AB [NUMBER] на Національній товарній біржі (НТБ) «Укрнацресурс», дійсним. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності на автомобіль марки Mitsubishi Pajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] . 3обовязати Державу Україна в особі ї органів Кабінету Міністрів України, Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на автомобіль марки Mitsubishi Pajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] придбаного за договором купівлі-продажу від 09.12.2006 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого за номером AB № [NUMBER] на Національній товарній біржі (НТБ) «Укрнацресурс», шляхом зобов`язання Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві здійснити реєстрацію автомобіля марки Mitsubishi Pajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою суду від 29.06.2021 за вказаним позовом відкрито провадження в справі за правилами (загального) позовного провадження, під головуванням судді Остапчук Т.В. 03.08.2021 через канцелярію суду від представника відповідача-1 надійшов по справі відзив, в якому представник вважав позов необґрунтованим, просив відмовити, виходячи з наступного. Представник відповідача зазначив, що статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В той же час, відповідно до приписів пункту 2 розділу 1 Положення про територіальний сервісний центр МВС, що затверджено Наказом МВС України від 29.12.2015 №1646 «Про затвердження Положення про територіальний сервісний центр МВС» та відповідно до пункту 4 Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві який затверджений Наказом Головного сервісного центру МВС від 27.04.2020 №29 ТСЦ МВС та РСЦ ГСЦ МВС в місті Києві у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України та цими Положеннями. Представник відповідача вказував, що оскільки позивач звернувся за державною реєстрацією права власності на автомобіль у 2021 році, тобто коли Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, діяв вже у теперішній редакції, відповідно державний орган, був зобов`язаний використовувати нормативно-правові акти у редакції чинній на момент звернення позивача за відповідною реєстраційною дією, а враховуючи те, що наразі законодавством встановлено, що біржова угода може свідчити про правомірність придбання транспортного засобу лише у разі, якщо вона укладена на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках, територіальний орган МВС не має законодавчо встановлено права відійти від вказаних приписів чинного законодавства та здійснити державну реєстрацію права власності на підставу біржової угоди на не зареєстрованому в уповноваженому органі МВС бланку. Окрім цього було зазначено, що орган державної влади не заперечує ні дійсності договору ні наявності у позивача права власності на вказаний автомобіль, а отже відсутні перешкоди у здійсненні права власності та відсутні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні 07.102021 від представника відповідача-2 було подано клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою судді Остапчук Т.В. від 07.10.2021 - клопотання представника задоволено, закрито провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду, оскільки справа підлягає розгляду цьому суду. Постановою Київського апеляційного суду 17.02.2021 Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07.10.2021 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Остапчук Т.В. від 01.06.2022 заявлено самовідвід від розгляду даної цивільної справи. Ухвалою суду від 08.07.2022 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами (загального) позовного провадження. 21.11.2022 через канцелярію суду було подано клопотання про заміну відповідача-2 з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві на Регіональний сервісний центр ГСЦ в м. Києві (філія ГСЦ МВС_01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11). Протокольною ухвалою суду від 23.11.2022 клопотання позивача - задоволено, замінено відповідача-2 з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві на Регіональний сервісний центр ГСЦ в м. Києві (філія ГСЦ МВС_01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11). В судовому засіданні позивачем оголошено заяву про відвід секретарю судового засідання Бурячок А.І. з тих підстав, що на думку позивача секретар судового засідання Бурячок А.І. системно спотворює дійсний хід справи та може вплинути на рішення суду. Ухвалою суду від 09.05.2023 у задоволенні заяви про відвід - відмовлено. 17.07.2023 від представника відповідача-2 надійшов по справі відзив, в якому представник позовні вимоги вважав необґрунтованими, безпідставними, просив відмовити, виходячи з наступного. Представник відповідача-2 повідомив, що він є неналежним відповідачем по справі, оскільки Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. Повідомив, що філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливо вирішення цивільного спору. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що з моменту фактичного оформлення договору купівлі-продажу на товарній біржі у грудні 2006 до звернення позивача у квітні 2021 до сервісного центру пройшло майже 15 років. При цьому, в позові, позивач підтверджує ту обставину, що він своєчасно не звернувся до відповідного органу МВС для перереєстрації транспортного засобу, однак не наводить ґрунтовних обставин, поважних причин які заважали йому вчинити дії щодо реєстрації транспортного засобу у визначені законодавством строки. Оскільки із заявою про реєстрацію транспортного засобу позивач звертався у 2021 році, а тому застосуванню підлягає законодавство щодо реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, чинне станом на момент звернення позивача із заявою до відповідного територіального сервісного центру МВС. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача-1, представник відповідача-2 проти позову заперечували, просили відмовити. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатні та обґрунтовані докази на підтвердження обставин, на які він посилається, а отже позов є необґрунтованим, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що Постановою КМ України від 07.09.1998 №1388 затверджено правила державної реєстрації. Пунктом 7 Правил державної реєстрації встановлено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Термін реєстрації може бути продовжено у разі неможливості власника транспортного засобу (хвороба, відрядження, інші поважні причини) вчасно її здійснити. Експлуатація транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, а також без номерного знаку «Транзит» забороняється. Отже як вбачається з пункту 7 Правил державної реєстрації у [PERSON] було 10 діб після придбання автомобіля на його перереєстрацію, але вказаних дій вона не вчинила, а отже власними діями спровокувала бездіяльність, тобто самостійно створила собі перешкоди у праві на перереєстрацію транспортного засобу. Водночас також пункт 7 надає власникам можливість продовження терміну реєстрації транспортного засобу, однак лише у разі наявності поважних причин, а отже й доказів, які підтверджують вказані причини. Поважною причиною якою [PERSON] обгрунтовує неможливість вчасної (у 10-ти денний термін) перереєстрацію транспортного засобу є те, що автомобіль потратив у ДТП. Втім, позивач не надає жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували реальну наявність такої обставини як ДТП, яка й стала, на думку позивача, причиною для несвоєчасного звернення за реєстрацією транспортного засобу. Як вбачається з позову, в період з 2006 по 2021 позивач не зверталась до органів МВС з заявами про продовження терміну реєстрації транспортного засобу, водночас розпочала вчиняти певні дії, у квітні місяці 2021 року, тобто майже через 15 років з дати, коли автомобіль мав бути зареєстрований. За відсутності доказів, які б свідчили, що ремонт автомобіля, відповідно до актів виконаних робіт наданих до позову було здійснено саме в зв`язку з ДТП, яке мало місце в грудні 2006. Враховуючи наведене, судом вбачається, що акти які надані позивачем до позовної заяви є неналежними доказами, які б свідчили про те, що автомобіль знаходився у технічно несправному стані 15 років. З вищенаведеного судом також вбачається, що саме бездіяльність позивача лягла в основу ситуації, що наразі виникла, водночас Держава України в особі КМ України та Регіонально сервісного центру ГСЦ МВС у м. Києві не перешкоджають позивачу у здійсненні права власності на автомобіль. Одна з позовних вимог [PERSON] сформована наступним чином: «зобов`язати Державу Україна в особі її органів Кабінету Міністрів України, Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на автомобіль марки Mitsubishi Рajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] придбаного за договором купівлі-продажу від 09.12.2006 між мною, [PERSON] та [PERSON] , посвідченого за номером AB [NUMBER] на Національній товарній біржі (НТБ) «Укрнацресурс», шляхом зобов`язанням Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві здійснити реєстрацію автомобіля марки Mitsubishi Pajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] ». В контексті наведеного, слід зазначити, що дійсно, наразі Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів має ряд змін, та зокрема, абзац 5 пункту 8 вказаного Порядку в редакції Постанови КМ № 941 від 18 11.2015 викладено таким чином, що документом який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу є, зокрема договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках. Слід констатувати, що наразі Порядок державної реєстрації є відмінним від Правил державної реєстрація, які були чинними на момент укладення біржової угоди купівлі-продажу від 09.12.2006, в частині, що наразі біржова угода має бути укладена на зареєстрованому в органі МВС бланку, втім вказане, як самостійна умова не викликає порушення прав позивача зі сторони відповідача 1 та відповідача 2 та вказане не є, як зазначає позивач створенням перешкод у здійсненні [PERSON] права власності, оскільки є нормотворчою діяльністю Кабінету Міністрів України спрямованою на удосконалення законодавства України. Оскільки позивач звернулась за державною реєстрацією права власності на автомобіль у 2021 році, тобто коли Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, діяв вже у теперішній редакції, відповідно державний орган, був зобов`язаний використовувати нормативно-правові акти у редакції чинній на момент звернення позивача за відповідною реєстраційною дією, а враховуючи те, що наразі законодавством встановлено, що біржова угода може свідчити про правомірність придбання транспортного засобу лише у разі, якщо вона укладена на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках, територіальний орган МВС не має законодавчо встановлено права відійти від вказаних приписів чинного законодавства та здійснити державну реєстрацію права власності на підставу біржової угоди на не зареєстрованому в уповноваженому органі МВС бланку. В сукупності з наведеного суд зробив висновок, що перешкоду у здійснені [PERSON] права власності на автомобіль, як вважає заявник, здійснила сама ж позивачка, своєю бездіяльністю, оскільки не виконала свого законодавчо встановленого обов`язку з реєстрації транспортного засобу у передбачений законодавством десятиденний строк, а самостійно/суб`єктивно вирішила вчинити реєстраційні дії майже через 15 років, що є не об`єктивною а виключно суб`єктивною обставиною на яку мала вплив лише позивач, саме тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги у частині зобов`язання Державу Україна в особі її органів Кабінету Міністрів України, Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на автомобіль марки Mitsubishi Pajero 2004 poкv випуски. синього кольору. ідентифікаційний (IN) номер ([NUMBER]), державний номерний знак [NUMBER] приданого за договором купівлі-продажу від 09.12.2006 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого за номером АВ [NUMBER] на Національній товарній біржі (НТБ) «Укрнацресурс», шляхом зобов`язання Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в місті Києві здійснити реєстрацію автомобіля марки MITSUBISHI Pajero 2004 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний (VIN) номер ( [NUMBER] ), державний номерний знак [NUMBER] . 4. Щодо відсутності порушеного права власності. Разом з тим, необхідно зазначити на неможливості ототожнення понять права власності та державної реєстрації. Відповідно до приписів частини 2 статті 215 недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Вказаною статтею встановлена можливість визнання лише нікчемного правочину дійсним. Дійсний правочин не може буки визнаний дійсним, оскільки відсутні передумови у вигляді нікчемності правочину для такого визнання. Водночас частинами першою та другою статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже статтею 218 ЦК України встановлено можливість визнання правочину дійсним, лише у разі його недійсності. Також статтею 220 ЦК України встановлена можливість визнання договору дійсним у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Водночас, слід зазначити, що на момент укладення біржової угоди купівлі-продажу від 09.12.2006 остання відповідного до законодавства чинного на момент її укладення не підлягала нотаріальному посвідченню. Частина 1 статті 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Вищеописані статті Цивільного кодексу України визначають виключний перелік підстав, за якими договір може бути визнано дійсним, водночас дійсний договір не може бути повторно визнано дійсним, оскільки такої можливості не передбачено. Також, в контексті необхідно сфокусувати увагу на наступному: з листа РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 31.05.2021 Л31/26-Ч-571 вбачається, що неможливість здійснити державну реєстрації автомобіля полягає лише у змінні нормативно-правового регулювання у переліку документів, за якими можливе здійснення такої реєстрації, орган державної влади не заперечує ні дійсності договору ні наявності у Позивача права власності на вказаний автомобіль, а отже відсутні перешкоди у здійсненні права власності та відсутні підстави для задоволення позовних вимог у вказаних частинах. Окрім цього, суд вважає необхідним зазначити щодо неналежного відповідача по справі. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Судовим розглядом встановлено, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. Частиною першою статті 42 ЦПК України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до статей 46, 47 ЦІК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи; здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (частина третя статті 58 ЦПК України). Згідно з частинами першою та третьою статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, шо розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину ї функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (частина п?ята статті 95 ЦК України). Верховний Суд у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 у справі №593/98/21 дійшов висновку, що «ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила». Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦІК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Норма «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц). Отже, філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливо вирішення цивільного спору. Підсумовуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення його прав, відповідно, судом не встановлено, яким саме чином порушено право позивача, яке підлягає відновленню, а тому, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed