Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 52 418,11 грн., а також інфляційні витрати за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 127 239,09 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по цивільній справі № 235/5041/18, яке набрало законної сили 18 грудня 2018 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року станом на 24 липня 2018 року у розмірі 22 000,00 доларів США, що дорівнює 581 892,96 грн. 18 грудня 2018 року на виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист № 235/5041/18. Відповідач добровільно не сплатив суму боргу, а тому 04 вересня 2019 року заступником начальника Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на підставі виконавчого листа № 235/5041/18 було відкрито виконавче провадження ВП № 59959359. Станом на 21 квітня 2023 року відповідач борг в сумі 581 892,96 грн. не погасив. Державною виконавчою службою сума боргу також не стягнута. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зволікання відповідача з виконанням рішенням суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього рішенням суду, та інших втрат, а отже вважає, що позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. За розрахунками позивача розмір інфляційних витрат, що мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача, за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року становить 127 239,09 грн., а 3% річних за вказаний період становить 52 418,11 грн. У зв`язку з викладеним позивач [PERSON] вирішив звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року станом на 24 липня 2018 року у розмірі 22 000,00 доларів США, що дорівнює 581 892,96 грн., та понесений судовий збір у розмірі 5 819,00 грн. (а.с. 5-7). Вказане рішення суду набрало законної сили 18 грудня 2018 року. Постановою заступника начальника Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Павленко Л.В. про відкриття виконавчого провадження від 04 вересня 2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 59959359 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18 грудня 2018 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області по справі № 235/5041/18, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 22 000,00 доларів США, що дорівнює 581 892,96 грн., та понесеного судового збору у розмірі 5 819,00 грн. (а.с. 9). Звертаючись у травні 2023 року до суду з даним позовом [PERSON] на підставі статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних на суму боргу за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 52 418,11 грн. та інфляційні витрати за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 127 239,09 грн., посилаючись при цьому на те, що на даний час рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 [PERSON] не виконано. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що дійсно, ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів з боржника або звернення кредитора з заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобов`язанням, передбачену ст. 625 ЦК України. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року в повному обсязі не погашена. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом до відповідача [PERSON] відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з нього 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких достатніх підстав вважати, що відповідач [PERSON] на теперішній час не виконав рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 та не погасив заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року, що давало б суду підстави притягнути [PERSON] до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, під час розгляду даної справи судом не встановлено, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України. Також суд зазначає, що відкриття виконавчого провадження 04 вересня 2019 року не свідчить про те, що виконавче провадження на теперішній час не закінчено. Позивачем не надано суду жодних доказів щодо того, на якій стадії перебуває виконавче провадження, чи воно закінчено, чи воно триває, чи повернутий виконавчий документ стягувачу та якщо повернутий, то з яких підстав, тощо. Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання [PERSON] рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 та факту наявності на теперішній час у [PERSON] заборгованості перед [PERSON] , то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що [PERSON] має право вимагати стягнення з [PERSON] на його користь 3 % річних на суму боргу за договором позики від 06 червня 2016 року у розмірі 22 000,00 доларів США, що дорівнює 581 892,96 грн. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення з [PERSON] 3 % річних є недоведеними. Крім того, щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] інфляційних втрат за період з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 127 239,09 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. В даному випадку, як вбачається з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18, позика за договором позики від 06 червня 2016 року була надана позивачем відповідачу саме в іноземній валюті - долар США. Оскільки позика за договором позики від 06 червня 2016 року була надана позивачем відповідачу в іноземній валюті - долар США, то передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відсутні. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оскільки відповідно до ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншою особою. Однак, на теперішній час судом не встановлено порушення відповідачем [PERSON] прав позивача [PERSON] . При цьому, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права. З огляду на вищевикладене, оскільки матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року по справі № 235/5041/18 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики від 06 червня 2016 року не погашена, а також враховуючи відсутність передбачених законом підстав для стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання вираженого у іноземній валюті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу за договором позики від 06 червня 2016 року задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а також враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати в цій частині компенсуються за рахунок держави. На підставі ст.ст. 15, 16, 625 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed