Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У квітні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «ОГС «Київоблгаз» (далі Товариство) про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 07 квітня 2022 року був звільнений з посади головного фахівця з економічної безпеки відділу економічної безпеки АТ «ОГС «Київоблгаз» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Так позивач зазначає, що на підставі наказу АТ «ОГС «Київоблгаз» від 09 листопада 2021 року був прийнятий на роботу на посаду головного фахівця з економічної безпеки відділу економічної безпеки АТ «ОГС «Київоблгаз» з посадовим окладом 32\~750,00 грн. За весь час роботи зауважень щодо кваліфікації працівника, його відповідності займаній посаді, щодо дотримання трудової дисципліни не було. В зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан строком на 30 діб. 31 березня 2022 року відповідач видав наказ № 839 о/с про припинення простою та виведення на роботу працівників, проте, позивач стверджує, що з цим наказом ознайомлений не був. 07 квітня 2022 року АТ «ОГС «Київоблгаз» направило [PERSON] наказ від 31 березня 2022 року № 839 о/с про виведення на роботу з простою. Згідно зі змістом цього наказу виведення працівників Товариства відбулося з 01 квітня 2022 року. Одночасно з цим 07 квітня 2022 року позивачу був направлений лист-повідомлення про звільнення з займаної посади за прогули без поважних причин та наказ від 07 квітня 2022 року № 948-о/с про припинення трудового договору. Позивач зазначає, що вищевказані документи були направлені йому за допомогою мобільного додатку «WhatsApp». Позивач вважає, що такі дії роботодавця суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач звільнив позивача, не повідомивши про припинення простою на підприємстві. [PERSON] вказує на те, що проживав у м. Ірпінь та після початку збройної агресії разом з родиною покинув небезпечний регіон і виїхав у безпечне місце, про що повідомив керівництво. Зв`язок з безпосереднім керівником [PERSON] підтримував за допомогою мобільного додатку «WhatsApp» та телефонного зв`язку. Починаючи з 04 березня 2022 року позивач був зарахований до лав добровольчого формування Тетіївської МТГ. Довідку Виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 13 березня 2022 року № 02 на підтвердження цих обставин направив на адресу відділу кадрів Товариства та начальнику відділу економічної безпеки Товариства. 17 березня 2022 року позивач під тиском начальника відділу економічної безпеки направив відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18 березня 2022 року до 31 березня 2022 року. В подальшому позивач повідомив відповідальних службових осіб про добровільне підписання контракту добровольця територіальної оборони та долучення позивача до оборони територій та захисту населення на визначеній місцевості. Позивач наголошує, що обставини, які склалися в зв`язку зі збройною агресією, начальник відділу [PERSON] використав для боротьби з неугідними йому підлеглими, оскільки за аналогічних обставин звільнений був також [PERSON] , а заяви про відпустку за власний рахунок начальник змушував писати вибіркових підлеглих. Позивач переконаний, що відповідач був зобов`язаний з`ясувати причину невиходу працівника на роботу, а враховуючи нинішню ситуацію з запровадженням воєнного стану не міг звільнити працівників на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. На думку [PERSON] відповідач був зобов`язаний не лише встановити факт відсутності працівника на робочому місці, а також встановити поважність причин відсутності, відібрати пояснення у порушника трудової дисципліни. Крім того, [PERSON] зауважує, що проходив службу в рядах територіальної оборони з 21 березня 2022 року, що підтверджує відповідним наказом, в зв`язку з чим на час виконання ним громадського обов`язку заним відповідач повинен був зберігати робоче місце за позивачем та середній заробіток. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] вважає, що такі дії відповідача порушують його цивільне право, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Таким чином, позивач з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог просить суд: 1.поновити [PERSON] на посаді головного фахівця з економічної безпеки в АТ «ОГС «Київоблгаз»; 2.стягнути з АТ «ОГС «Київоблгаз» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 315\~264,8 грн та інфляційні збитки у розмірі 61\~445,1 грн; 3.стягнути з АТ «ОГС «Київоблгаз» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 32\~750,00 грн; 4.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 29 квітня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У липні 2022 року суд отримав відзив АТ «ОГС «Київоблгаз» на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що 31 березня 2022 року зміст наказу Товариства про припинення простою був доведений до відома позивача у телефонному режимі. Факт відсутності позивача на робочому місці підтверджується копіями актів від 4, 5, 6 та 7 квітня 2022 року, а також копією табелю робочого часу за квітень 2022 року. Щодо доказів участі позивача в територіальній обороні відповідач вважає, що позивач такі обставини належним чином не обґрунтував. Товариство вважає, що на позивача не поширюються передбачені законом гарантії, оскільки останній не довів факт залучення його до виконання завдань територіальної оборони. В зв`язку з необґрунтованістю підстав для поновлення на роботі відповідач вважає недоведеними також вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У відповіді на відзив, отриманій судом 12 серпня 2022 року, [PERSON] вказує на те, що фотокопія наказу про припинення простою з 01 квітня 2022 року була направлена йому за допомогою мобільного додатку «WhatsApp» 07 квітня 2022 року, в зв`язку з чим вважає, що не був ознайомлений належним чином з наказом. Крім того, позивач заперечує проти доводів відповідача стосовно неналежності доказів на підтвердження виконання функцій територіальної оборони, вказуючи на те, що після початку збройної агресії переїхав до села Ненадиха Білоцерківського району Київської області. У рядах територіальної оборони позивач займався спорудженням блокпостів, ніс чергування на блокпостах та забезпечував порядок в межах громади, а після офіційного підписання контракту крім зазначених функцій залучався також до пошуку диверсійно-розвідувальних груп. Позивач наголошує на тому, що позбавлений можливості надати докази виконання ним конкретних завдань під час перебування у збройному формуванні, оскільки такі відомості пов`язані з безпекою регіону, тобто не можуть бути розголошені у загальному порядку. Позивач вважає, що виконання ним завдань територіального формування підтверджується грамотою та посвідченням добровольця територіальної оборони. У запереченнях на відповідь на відзив АТ «ОГС «Київоблгаз» зауважує, що для поширення на позивача гарантій правового і соціального захисту мають бути доведені факт укладання контракту позивачем та перебування в списках добровольців територіальних громад, а також участь у заходах щодо виконання завдань територіальної оборони. Відповідач спростовує достовірність наданих грамоти, довідки органу місцевого самоврядування, вважаючи, що грамота н містить вичерпних відомостей про виконання позивачем функцій територіальної оборони, а довідки видані неуповноваженою на те особою. Щодо наданого позивачем контракту добровольця відповідач зауважує, що контракт не містить дати набрання ним чинності, що унеможливлює об`єктивне перебування позивача в рядах територіальної оборони. Ухвалою від 14 листопада 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалю від 02 лютого 2023 року закрив підготовче засідання, справу призначив до розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином, позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд встановив, що [PERSON] та АТ «ОГС «Київоблгаз» перебували у трудових правовідносинах. Наказом від 24 лютого 2022 року № 667 о/с АТ «ОГС «Київоблгаз» установило дистанційну роботу працівникам АТ «ОГС «Київоблгаз», дозволило виконувати роботу в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-телекомунікаційних технологій з 24 лютого 2022 року до окремого розпорядження керівництва, крім виконання функцій аварійно-диспетчерської служби та охоронців. Пункт 3 Наказу уповноважував керівників підрозділів ознайомити підлеглих зі змістом наказу за допомогою електронної пошти, телефону, за допомогою сервісів Вайбер, Телеграм. Наказом від 01 березня 2022 року № 680 о/с Товариство установило дистанційний режим роботи працівникам зі списку № 1, та дозволив виконувати роботу в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-телекомунікаційних технологій з 24 лютого 2022 року до окремого розпорядження керівництва (пункт 1 наказу). За змістом пункту 2 Наказу працівникам АТ «Київоблгаз» згідно зі списком № 2, до якого входив позивач [PERSON] (п. 32 списку), оголошено простій не з вини працівника та проведено оплату у розмірі двох третин тарифікованої ставки встановлених розрядів (окладів) у відповідності до статті 113 КЗпП України. Товариство наказом від 17 березня 2022 року № 756 о/с припинило простій та вивело на роботу, зокрема, [PERSON] , головного фахівця з економічної безпеки, а для виконання обов`язків визначило робоче місце за адресою: [ADDRESS] . 17 березня 2022 року [PERSON] подав до АТ «Київоблгаз» заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18 березня 2022 року до 31 березня 2022 року. Наказом від 18 березня 2022 року № 770 о/с АТ «Київоблгаз» надало [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати з 18 березня 2022 року до 31 березня 2022 року. 21 березня 2022 року [PERSON] та командир добровольчого формування Тетіївської територіальної громади № 1 уклали контракт про те, що [PERSON] добровільно бере на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом трирічного строку відповідно до пункту 4 Контракту. Факт зарахування до рядів територіальної оборони підтверджується також копією посвідчення добровольця територіальної оборони серії [NUMBER] , строком дії з 21 березня 2022 року до 21 березня 2025 року. Наказом від 31 березня 2022 року № 839 о/с Товариство припинило простій та вивело на роботу, зокрема, [PERSON] , головного фахівця з економічної безпеки, а для виконання обов`язків визначило робоче місце за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актами від 04 квітня 2022 року, від 05 квітня 2022 року, від 06 квітня 2022 року та від 07 квітня 2022 року, а також витягом з табелю обліку використання робочого часу [PERSON] у вказані дні був відсутній на робочому місці з 08:30 год до 17:30 год без поважної причини. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що його право порушене відповідачем шляхом прийняття наказу про звільнення з посади. Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/55435/18-ц (провадження № 61-4050св22), зазначено, що «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (схожі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника». Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Проте, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. При зверненні до суду [PERSON] посилався на те, що звільнення його проведено незаконно, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин, а саме був зарахований до органів територіальної оборони. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. Закон України «Про основи національного спротиву» визначає правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони та інших визначених цим Законом суб`єктів з питань підготовки і ведення національного спротиву. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закон України «Про основи національного спротиву» добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади; Комплектування органів військового управління, військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється: зокрема, в особливий період \- військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом (пункт 2 частини першої статті 9 Закон України «Про основи національного спротиву»). Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону України «Про основи національного спротиву» комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. До складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Відповідно до пункту 16 положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі \- Положення») членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони. Згідно з пунктом 19 Положення особа, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, подає заяву на ім`я командира добровольчого формування. Відповідно до пункту 20 Положення командир добровольчого формування ухвалює рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні протягом семи робочих днів або надає особі обґрунтовану відмову в зарахуванні до членства на підставі критеріїв, визначених пунктами 16 та 17 цього Положення. Пунктом 21 Положення визначено, що контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони. Контракт добровольця територіальної оборони укладається в чотирьох примірниках. Примірники контракту добровольця територіальної оборони надаються члену добровольчого формування, командиру військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил, командиру добровольчого формування та керівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до частини 5 статті 9 Закону України «Про основи національного спротиву» облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Так позивач надав до суду копію Наказу Товариства від 07 квітня 2022 року № 948 о/с про припинення трудового договору з [PERSON] внаслідок прогулів за 04 квітня 2022 року до 07 квітня 2022 року включно без поважної причини відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Водночас, матеріали справи містять копію контракту від 21 березня 2022 року, укладеного [PERSON] та командиром добровольчого формування Тетіївської територіальної громади № 1. Отже, з 21 березня 2022 року [PERSON] є членом добровольчого формування територіальної оборони, що додатково підтверджується копією посвідчення добровольця територіальної оборони серії [NUMBER] , строком дії з 21 березня 2022 року до [INFO] , виданого на підставі вищевказаного контракту. Таким чином, у період з 21 березня 2022 року до 07 квітня 2022 року (до дня звільнення) позивач перебував у складі добровольчого формування територіальної оборони, а тому на нього поширювалися гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку. Такі обставини дають підстави для висновку про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із наявністю поважних причин відсутності останнього на робочому місці у вказаний відповідачем період, а саме з 04 квітня 2022 року до 07 квітня 2022 року. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, сформульованим у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 683/1255/22, у постанові від 03 серпня 2023 року у справі № 683/1256/22. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19). Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (абзац перший пункту 3). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абзац другий пункту 4). Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати\~(абзац перший пункту 5). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8). Звільнення позивача відбулося в квітні 2022 року. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідні дані про середню заробітну плату за останні два календарні місяці, які передували звільненню, тобто за лютий 2022 року та березень 2022 року. Позивач вказує, що з 01 лютого 2022 року до 16 лютого 2022 року перебував на лікарняному, тобто у відпустці в зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, проте суду не надав доказів на підтвердження вказаної обставини, а отже в контексті принципу змагальності цивільного судочинства та з врахуванням вимог статті 81 ЦПК України у суду відсутні підстави не включати вказаний період до загальної кількості робочих днів. Наказом від 01 березня 2022 року № 680 о/с Товариство установило дистанційний режим роботи працівникам зі списку № 1, та дозволило виконувати роботу в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-телекомунікаційних технологій з 24 лютого 2022 року до окремого розпорядження керівництва (пункт 1 наказу). За змістом пункту 2 Наказу працівникам АТ «Київоблгаз» згідно зі списком № 2, до якого входив позивач [PERSON] (п. 32 списку), оголошено простій не з вини працівника та проведено оплату у розмірі двох третин тарифікованої ставки встановлених розрядів (окладів) у відповідності до статті 113 КЗпП України. З 18 березня 2022 року до 31 березня 2022 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати. Таким чином, за лютий 2022 року загальна кількість робочих днів становила 20 днів, а за березень 2022 року 13 днів, а всього 33 робочих дні. В зв`язку з ненаданням відповідачем даних розміру нарахованої позивачу заробітної плати суд виходить з даних, отриманих позивачем за допомогою електронного сервісу Державного реєстру фізичних осіб платників податків у вигляді відомостей на запит у електронному вигляді від 08 червня 2023 року. За лютий 2022 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата у загальному розмірі 18\~177,55 грн, а за березень 2022 року 12\~217,99 грн. За таких умов розмір середньоденного заробітку за лютий-березень 2022 року становить 921,08 грн/день. Тривалість вимушеного прогулу становить 372 робочі дні за період з дня звільнення 07 квітня 2022 року, і до дня поновлення на роботі 11 вересня 2023 року. За таких обставин розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 342\~641,76 грн. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просить суд стягнути з відповідача також суму збитків від інфляції у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання з виплати заробітної плати відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже, вказана норма передбачає право працівників на компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 сформулював правовий висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Відповідно до вимог статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У вищевказаних нормах закріплений правовий інструментарій для компенсації працівнику збитків від інфляції внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати. За таких умов у роботодавця виникає зобов`язання з виплати заробітної плати в строки, визначені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом з врахуванням положень статті 115 КЗпП України. Між сторонами виник спір стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу хоч і входить до структури заробітної плати, проте має особливість щодо строків виконання такого зобов`язання. Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, зобов`язання у роботодавця з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає за умови встановлення у передбаченому законом порядку факту звільнення працівника без законної підстави, тобто з моменту прийняття органом, який розглядає трудовий спір, рішення про поновлення працівника на роботі та стягнення на його користь в зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких підстав відсутні підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення інфляційних збитків через несвоєчасність виконання роботодавцем обов`язку з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виникає у роботодавця одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі, в зв`язку з чим у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] також просить суд стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. За змістом частини першої статті 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Судом встановлено факт порушення цивільного права позивача, внаслідок чого цивільне законодавство наділяє постраждалу сторону правом на відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діяннями за умови доведення факту заподіяння такої шкоди та доведення її розміру. Позивач не надав до суду доказів на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди на суму 32\~750,00 грн. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про доведення факту заподіяння моральної шкоди та вважає за можливе визначити розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 1\~000,00 грн. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 789,40 грн. покладаються на відповідача.

Outcome: partial