Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Четвертак Л.В., звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 27 липня 2007 року він уклав шлюб з відповідачкою. Під час подружнього життя у них народилося двоє спільних дітей, а саме: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання дітей разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідачка вселилася у квартиру в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Він є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка спільним побутом з ним не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Вказує, що у даній справі припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на те, що між ними на даний час склалися вкрай неприязні стосунки, відповідачка має постійне зареєстроване місце проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] , у якій вона мешкала на момент подання позовної заяви про розлучення з ним. Спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає на даний час відповідачка з дітьми, сину вже виповниться в квітні 2023 року 14 років. Він на даний час змушений проживати у своїх батьків, оскільки окрім спірної квартири іншого житла не має. Вважає, що відповідачка [PERSON] , як колишній член сім`ї, втратила право на користування квартирою, оскільки вона вже не є членом його сім`ї та не зареєстрована у спірній квартирі. Таким чином, його інтереси, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача - колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Посилаючись на вказані обставини, відмовившись від частини позовних вимог, позивач просить позбавити права користування [PERSON] житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] у задоволенні позову просить відмовити. При цьому, зазначає, що [PERSON] виїхав з квартири на інше місце проживання, вже тривалий час проживає з іншою жінкою однією сім`єю, а вона лишилась проживати в квартирі колишнього чоловіка. За час її проживання в квартирі позивач відвідує періодично квартиру та влаштовує постійні розмови про її виселення з дітьми з квартири. Вона заперечує проти виселення, намагалася неодноразово мирним шляхом вирішити майнові питання щодо поділу майна колишнього подружжя та залишення їй з дітьми квартири шляхом відступу [PERSON] частини нежитлового приміщення. У свою чергу, [PERSON] категорично щодо цього заперечує, вважає, що вона не має жодних прав на квартиру, жодних прав на поділ майна та поставив собі за ціль виселити будь-яким чином колишню дружину з квартири. Крім того, з листа Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» від 07 листопада 2022 року їй стало відомо про те, що її було знято з реєстрації місця проживання за заявою власника квартири [PERSON] . Так, починаючи з 27 жовтня 2022 року вона знята з реєстрації в квартирі і ця обставина повністю відома позивачу, оскільки саме за його заявою відбулося зняття її з реєстрації. Відтак, позивач, пред`явивши до неї позовні вимоги про позбавлення права користування житлом, просить те, що вже відбулося 27 жовтня 2022 року. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними і такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 64-68). 11 квітня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, визнання права користування квартирою. Зустрічний позов мотивований тим, що 30 січня 2018 року вона отримала безоплатний сервітут на користування квартирою чоловіка [PERSON] та у неї виникло право на користування квартирою на рівні з власником, іншої угоди при вселенні не було щодо порядку користування цим приміщенням. Тобто, сервітут було надано безстроково та безоплатно. Листом від 07 листопада 2022 року за №14.01.-12/4883 Управління ЦНАП у м. Суми повідомило їй про те, що вона була знята з реєстрації місця проживання за заявою власника квартири [PERSON] . Так, починаючи з 07 листопада 2022 року їй стало відомо про порушення її права на житло, оскільки зняття з реєстрації не відповідає вимогам закону. Також зазначає, що [PERSON] як мінімум двічі на тиждень влаштовує їй та своїм дітям намагання їх виселити зі своєї квартири. Дані дії виражаються в його активних фізичних діях щодо встановлення дверних замків на кімнатах, викидання дитячих речей з шаф, систематичні виклики в поліцію, систематичні заяви до служби у справах дітей щодо цільового використання нею коштів, отриманих як аліменти на дітей від нього. З дій [PERSON] є очевидним, що він поставив собі за ціль виселити колишню дружину з кватири. Посилаючись на вказані обставини, просить скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 27 жовтня 2022 року, яким її знято із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право користування цією квартирою (а.с. 83-89). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2023 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, визнання права користування квартирою. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, визнання права користування квартирою об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про визначення місця проживання дітей разом з батьком, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири. У відзиві на позовну заяву Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради просить позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення. При цьому, зазначає, що 27 жовтня 2022 року [PERSON] , як власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] подано заяву на зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] . Відповідно, органом реєстрації - управлінням «ЦНАП у м. Суми» прийнято рішення про зняття останньої з реєстрації місця проживання. Вказує, що в органу реєстрації не було законних підстав для відмови від зняття з зареєстрованого/задекларованого місця проживання [PERSON] за заявою власника житла [PERSON] (а.с. 107-109). У відзиві на зустрічний позов позивач [PERSON] у задоволенні позову просить відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Зауважує, що [PERSON] вселилась у квартиру в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду сторони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю з власником квартири і є членом його сім`ї суду не надано, тому право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На даний час відповідачка користується спірною квартирою виключно тимчасово, всупереч інтересам власника майна та за відсутності його згоди на таке користування. При цьому, він не заперечує щодо проживання виключно дітей за місцем їх реєстрації. Крім того, відповідачка не позбавляється права на житло, оскільки фактично в неї є власне житло, де вона і зареєстрована на даний час (а.с. 119-123). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 серпня 2023 року прийнято відмову від позову [PERSON] від частини позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком та виселення з квартири. Закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про визначення місця проживання дітей разом з батьком, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з батьком та виселення з квартири у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Четвертак Л.В. первісний позов підтримала та просила його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Кондратенко М.М. у задоволенні первісного позову просили відмовити, та підтримали вимоги зустрічного позову. Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради та відповідач Сумська міська рада в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , а [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с. 12, 13). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 9-10). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 серпня 2017 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07 жовтня 2021 року, [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 14 серпня 2017 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 92-93). Відповідно до довідки ТОВ «Побутсервіс Суми» від 27 жовтня 2022 року за №126 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , позивач по справі, його син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою з 30 січня 2018 року (а.с. 91). На підставі заяви [PERSON] , як власника житлового приміщення про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) рішенням відділу реєстрації місця проживання Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 27 жовтня 2022 року знято [PERSON] із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 95, 96). Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 19). Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2021 року закрито провадження у справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 20). Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2021 року закрито провадження у справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 73). Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що власником спірної квартири є позивач [PERSON] . Як на обґрунтування своїх вимог він посилається на те, що відповідачка втратила право користування спірним житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, оскільки вона більше не є членом його сім`ї, вони не пов`язані спільним побутом, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню. Водночас, суд зауважує, що [PERSON] була членом сім`ї позивача, вселилась у спірне жиле приміщення в якості члена сім`ї [PERSON] та була зареєстрована за цією адресою за його згодою, тому набула охоронюване законом право на мирне користування майном як колишній член сім`ї позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зроблено висновок про те, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло вони були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинно відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), а й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Таким чином, застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, щодо виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі оцінити, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, чи відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. За змістом частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. У разі тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, у судовому засіданні позивач визнав той факт, що між сторонами існує конфлікт з приводу проживання відповідачки у спірній квартирі. Також він підтвердив і той факт, що 24 травня 2023 року він поміняв замки від вхідних дверей до квартири по [ADDRESS] , а в подальшому за його заявою 27 жовтня 2022 року відповідачка була знята з реєстрації місця проживання за цією адресою. Відповідачка, у свою чергу, зауважила, що з 24 травня 2023 року вона дійсно не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач чинить їй перешкоди у користуванні спірним житлом. При цьому, у квартирі залишились як її речі, так і речі їхніх дітей, до яких вона не має доступу. Ураховуючи ті обставини, що відповідачка вселилася у спірне житло, як член сім`ї власника, має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання, спільними зусиллями за час перебування у шлюбі з позивачем здійснювала її поліпшення, доказів її відсутності понад один рік у спірній квартирі позивач не надав, до того ж він чинить перешкоди у користуванні житлом шляхом заміни замків на дверях, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права користування спірним житлом, оскільки позивач протиправно позбавив її права користування спірною квартирою та зняв з реєстрації місця проживання. Доводи позивача про те, що відповідачка втратила право користування спірним житлом в силу вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України суд відхиляє, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України, так як матеріалами справи доведено, що відповідачка вселилася у спірне житло як член сім`ї власника цього житла. Відтак, припинення сімейних відносин з позивачем не може бути підставою для позбавлення її права користування спірною квартирою. Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про наявність у відповідачки на праві власності іншого власного житла, а посилання позивача на те, що вона має інше зареєстроване місце проживання спростовується матеріалами справи, зокрема, інформацією на запит Сумської територіальної громади про те, що місце проживання [PERSON] по м. Суми не зареєстроване (а.с. 31). До того ж, в судовому засіданні учасники справи визнали той факт, що позивач вселив до спірної квартири сторонніх людей, які, як він пояснив, є внутрішньопереміщеними особами. Разом з тим, вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що через проживання відповідачки у спірній квартирі він позбавлений права користуватися належним йому житлом, оскільки у спірній квартирі він не проживає з власної ініціативи, надавши її в користування стороннім людям. Водночас, вселивши до квартири сторонніх осіб, позивач протиправно позбавив права користування спірним житлом як відповідачку, так і власних дітей. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги в частині скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 489/3691/20 вказано, що «спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу. Органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі. Такий орган лише зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей орган залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі № 756/7614/21 (провадження № 61-10654св22) вказано, що: «суди не звернули увагу, що спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу; суди не врахували що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову; у позивача з Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією будь-який цивільно-правовий спір відсутній, а тому вона є неналежним відповідачем». Таким чином, суд дійшов висновку, що Сумська міська рада в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу, тобто в даному випадку - [PERSON] . Оскільки у [PERSON] з Сумською міською радою в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» будь-який цивільно-правовий спір відсутній, тому вона є неналежним відповідачем. Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 296/6049/20, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання суд відмовляє у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача. Разом з тим, приймаючи до уваги обставини того, що судом прийнято рішення про задоволення зустрічного позову про визнання за [PERSON] право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , тому порушене право відповідачки в частині незаконного зняття її є реєстраційного обліку є захищеним, оскільки відповідно до статті 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням є підставою для реєстрації місця проживання (перебування) особи. Отже, у задоволенні первісного позову суд відмовляє повністю, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено, судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача. У зв`язку з частковим задоволенням зустрічного позову з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1073 грн 60 коп. (2684 грн * 0,4) (а.с. 90). Крім того, вирішуючи клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Кондратенка М.М. про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 3 частини 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про правничу допомогу від 05 квітня 2023 року № 9/2023 з адвокатом Кондратенком М.М., у п. 4.1.1 якого сторони цього договору визначили вартість наданих юридичних послуг у сумі 15000 грн, платіжну інструкцію від 13 квітня 2023 року № @2PL715836 про сплату Сюркало С.В. Адвокатському бюро Максима Кондратенка адвокатських послуг згідно договору № 9/2023 від 05 квітня 2023 року в сумі 5000 грн, платіжну інструкцію від 05 травня 2023 року № @2PL622150 про сплату Сюркало С.В. Адвокатському бюро Максима Кондратенка адвокатських послуг згідно договору № 9/2023 від 05 квітня 2023 року в сумі 5000 грн та платіжну інструкцію від 19 травня 2023 року № @2PL187777 про сплату Сюркало С.В. Адвокатському бюро Максима Кондратенка адвокатських послуг згідно договору № 9/2023 від 05 квітня 2023 року в сумі 5000 грн (а.с. 153-156, 157, 158, 159). Оскільки зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено частково (на 50 %), тому з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 7500 грн (50 % від 15000 грн).

Outcome: partial