Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 24.04.2015 року. 07 грудня 2021 року рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя шлюб з відповідачем був розірваний. 12 січня 2022 року позивач уклала повторний шлюб та змінила прізвище на „ [PERSON] . Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час постійно проживає разом із матір`ю. Батьком дитини є [PERSON] , який належної матеріальної допомо\-ги на утримання дитини не надає, маючи постійний офіційний дохід. Позивач несе значні витрати на придбання продуктів харчування на дитину, придбання засобів гігієни, одягу, сплачує комунальні послуги за місцем проживання. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 частини до\-ходу відповідача, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для да\-ної вікової категорії на дитину відповідного віку до його повноліття з моменту надходження по\-зову до суду. Ухвалою суду від 30.03.2023 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 24.05.2023 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Слизовською М.Ю. надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем в порушенням вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, до позовної заяви не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, зокрема, доказів, що дитина постійно на законних підставах проживає з позивачем та повністю перебуває на її утриманні. Після розірвання шлюбу з відповідачем, [PERSON] , за усною між нею та [PERSON] домовленістю, дитина залишилася проживати з [PERSON] . Оскільки власного житла у [PERSON] не було, [PERSON] було прийнято рішення подарувати позивачу квартиру, щоби його дитині було де жити. В цій квартирі [PERSON] за власні кошти зробив ремонт, обладнав житло усією необхідною побутовою технікою, меблями, в тому числі і дитячими. Крім того, відповідач передав у власність [PERSON] автомобіль, щоби вона могла возити дитину до дитячого садочку, за необхідністю до лікарні, привозити продукті з супермаркету тощо. Весь час, що дитина мешкала з матір`ю, [PERSON] щомісячно добровільно перераховував [PERSON] грошові кошти на утримання сина у сумі 4000 - 5000 гривень. З березня по вересень 2022 року [PERSON] з дитиною за фінансової підтримки відповідача виїхали та перебували у Німеччині. У вересні 2022 року, одразу після повернення до України, новий чоловік [PERSON] привіз дитину відповідачу та поставив перед фактом, що в них з [PERSON] своя родина, а дитина повинна проживати зі своїм рідним батьком. Таким чином, з вересня 2022 року по лютий 2023 року син відповідача [PERSON] постійно проживав зі своїм батьком - відповідачем по справі [PERSON] та повністю перебував на його утриманні. Позивач взагалі не брала участі у витратах на дитину. 27.02.2023 року [PERSON] за усною домовленістю з відповідачем [PERSON] взяла дитину до себе на 3 дні. Втім, по закінченню цього терміну відмовилася повернути сина відповідачу. З метою визначення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина, відповідач звернувся до Органу опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради. За результатами вивчення усіх наданих батьками малолітнього [PERSON] документів га пояснень, головою районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради Вербовщуком С.Г. 11.04.2023 року було видано розпорядження № 99р «Про визначення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON] . Пунктом 1 розпорядження було визначено наступний порядок, участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а саме: з четверга 09-00 години по понеділок 18-00 години. Крім того, пунктом 2 розпорядження зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в реалізації його прав на особисте спілкування з сипом, а [PERSON] - дотримуватися встановленого порядку з урахуванням прав та інтересів дитини. Відповідно до положень пункту 3 розпорядження, попереджено [PERSON] та [PERSON] про відповідальність, встановлену діючим законодавством, за невиконання батьківських обов`язків по дотриманню прав та інтересів дитини та про відповідальність, передбачену чинним законодавством за невиконання цього розпорядження. Зазначене розпорядження набуло чинності з моменту його видання і є обов`язковим до виконання. Отже, з огляду на зміст зазначеного розпорядження, компетентним органом визначено, що малолітній [PERSON] проживає з батьком 18 днів на місяць, інший час дитина проживає з матір`ю, тому вочевидь витрати відповідача [PERSON] на утримання сина вище, ніж [PERSON] . При цьому, з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] не звертався. За таких підстав, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні на підставах зазначених в позові. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог [PERSON] заперечувала повністю, просила в їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] , з 24.04.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2021 року. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 04.09.2018 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що на даний час дитина проживає з матір`ю, що не спростовано відповідачем. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з вимогами\~ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Будь-яких належних та допустимих доказів, що відповідач добровільно сплачує аліменти суду не надано. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже,\~при визначенні\~частки доходу\~відповідача,\~яка підлягає\~стягненню як\~аліменти,\~суд,\~враховуючи,\~що [PERSON] \~є працездатним,\~офіційно працює,\~а також\~те,\~що батьки\~несуть однакову\~відповідальність за\~виховання і\~розвиток дитини,\~виходячи з\~принципу розумності\~і справедливості,\~вважає за\~необхідне стягнути\~з відповідача\~аліменти на\~користь позивача\~на неповнолітню\~дитину \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~в розмірі\~1/4\~частини з\~усіх видів\~заробітку (доходу)\~відповідача щомісяця,\~але не\~менш,\~ніж 50%\~прожиткового мінімумувідповідного віку дитини. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved