Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

У березні\~2023\~року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Одеської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, посилаючись на те, що 19 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеської товарної біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №10772, за умовами якого останній придбав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 21 грудня 1995 року право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації . Позивач зазначав, що сторони договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 жовтня 1995 року не знали, що вказаний договір підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки було зазначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. [INFO] [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була його донька [PERSON] , яка прийняла спадщину, шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини до П`ятої одеської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа №78/2008. Вказував, що [PERSON] спадщину прийняла, але своїх спадкових справ не оформила, оскільки свідоцтво про право на спадщину не отримала. [INFO] [PERSON] ,\~померла.\~Після її\~смерті відкрилась\~спадщина у\~вигляді житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки своєчасно протягом встановленого законом строку звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І. з заявою про прийняття спадщини і за якою було заведено спадкову справу №24/2018. Крім того, [PERSON] на час відкриття спадщини проживав разом з померлою. Інших спадкоємців ні за законом , ні за заповітом немає. Зазначав, що при зверненні до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки при житті померла не оформила своє право власності на спадкове майно, тому приватним нотаріусом було рекомендовано йому звернутися до суду. В обґрунтування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 06 квітня 2021 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., було зазначено, що підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало те, що правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку від 19 жовтня 1995 року не був нотаріально посвідчений, оскільки оформлений на товарній біржі, тому даний документ не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу, оскільки не додержано вимог ст. 47 ЦК Української РСР. Посилаючись на\~порушення своїх\~прав,\~позивач просив\~суд визнати\~дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року, укладений на Одеської товарної біржі між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] придбав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 березня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 22). Ухвалою суду від 22 червня 2023 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 79). Позивач та його представник, діюча на підставі ордеру від 12 грудня 2021 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та просили суд розглянути справу за їх відсутності (а.с. 6,7, 94). Представник відповідача Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 71, 83, 93). Відповідачка в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 85, 89). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Одеської товарної біржи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася судом відповідно до ст. 128 ЦПК України: (а.с. 72, 86, 88). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що Одеська товарна біржа є юридичною особою, дії на підставі Статуту , що підтверджується інформацією про юридичну особі (а.с. 16, 17). Судом встановлено, що 19 жовтня 1995 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №10772, за умовами якого останній придбав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). 21 грудня 1995 року право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації (а.с.12 звор.). [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 53). Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який належав йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб (а.с. 51, 54). Встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON] прийняла спадщину, шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини до П`ятої одеської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа №78/2008 (а.с. 45-69). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 33). Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилась спадщина\~у вигляді житлового\~будинку з\~надвірними спорудами\~по [ADDRESS] ,\~який належав\~їй на\~праві власності\~у порядку\~спадкування за\~законом після\~смертіїї батька, [PERSON] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її рідний син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 39). Встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І. з заявою про прийняття спадщини від 25 липня 2018 року (а.с. 30). 25 липня 2018 року на підставі вказаної заяви, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І. була заведена спадкова справа №24/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 29). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. Судом встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON] прийняла спадщину, але своїх спадкових справ не оформила, оскільки свідоцтво про право на спадщину не отримала. Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 06 квітня 2021 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку від 19 жовтня 1995 року не був нотаріально посвідчений, оскільки оформлений на товарній біржі, тому даний документ не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу, та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 69). Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] , належав на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який складається з 1-веранди, 2-жила, 3-жила, 4-кухня, 5-веранда, «А»-жиле; «Б» - сарай з погребом; «В» - вбиральня; №1-5 огорожа; 1-мощення, загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м. (а.с. 11-12). Відповідно до ст. 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219\~ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом статті 1268\~ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] , [PERSON] прийняла спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у неї виникло право володіння та користування спадковим майном. Крім того, оскільки після смерті [PERSON] , позивач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 23 січня 2013 року у справі за №6-164 цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час\~смерті [INFO] належав на праві власності на підставі на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який складається з 1-веранди, 2-жила, 3-жила, 4-кухня, 5-веранда, «А»-жиле; «Б» - сарай з погребом; «В» - вбиральня; №1-5 огорожа; 1-мощення, загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м. Крім того, суд також вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час\~смерті [INFO] належав на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який складається з 1-веранди, 2-жила, 3-жила, 4-кухня, 5-веранда, «А»-жиле; «Б» - сарай з погребом; «В» - вбиральня; №1-5 огорожа; 1-мощення, загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено,\~що позивач\~не має\~можливості оформити\~своє право\~власності на\~спадкове майно,\~оскільки при\~житті померла\~ [PERSON] \~у зв`язку\~зі смертю\~не встигла\~після смерті\~батька [PERSON] \~отримати свідоцтво\~про право\~на спадщину\~за законом на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який складається з 1-веранди, 2-жила, 3-жила, 4-кухня, 5-веранда, «А»-жиле; «Б» - сарай з погребом; «В» - вбиральня; №1-5 огорожа; 1-мощення, загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м. Відомості про належність спадкодавцеві житлового будинку\~з надвірними\~спорудами по\~ [ADDRESS] в Державному реєстрі відсутні. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на проведення державної\~реєстрації свого\~права власності\~на житловий будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості зареєструвати її поновлене право власності в Державному реєстрі. Відсутність державної\~реєстрації права\~власності померлої\~ [PERSON] \~на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , позбавляє позивача, як спадкоємця можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до\~вимог ч.\~9\~п.\~1\~ст.\~27 Закону України\~№1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 18 Закону України\~№1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 66 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Статтею 26 Закону України №1952-IV визначено,\~що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №10772 від 19 жовтня 1995 року, оформленого на Одеській товарній біржі, то суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні даних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, виходячи з наступного. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року встановлено, що до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Купівля-продаж житла є договірним зобов`язанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності/право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. \~ \~ \~ \~ Статтею 227 УРСР встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як було судом встановлено, 19 жовтня 1995 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] було укладено\~договір купівлі-продажу\~нерухомого майна\~№10772,\~за умовами\~якого останній\~придбав у\~власність житловий\~будинок з\~надвірними спорудами,\~розташований на\~земельної ділянці,\~площею 579\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.11-12). Договір купівлі-продажу\~нерухомого майна\~за №10772 від 19 жовтня 1995року був зареєстрований в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості за реєстровим номером 10772 від 19 жовтня 1995року. З змісту вказаного договору вбачається, що відповідачка отримала грошові кошти за житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] та передала його [PERSON] (а.с.11-12). 21 грудня 1995року договір купівлі-продажу нерухомого майна за №10772 від 19 жовтня 1995року, а саме житлового будинку\~з надвірними\~спорудами,\~розташованого на\~земельної ділянці,\~площею 579\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (а.с.12 звор.). Встановлено, що позивач зареєстрований у житловому будинку з надвірними спорудами, розташованого на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його паспортом (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що на даний час у позивача виникла необхідність оформити свої права на спадкове майно, але приватний нотаріус до якого він звернувся, відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки вказаний вище договір купівлі-продажу, за яким був придбаний його дідом у власність житловий будинок по [ADDRESS] , не був нотаріально посвідчений. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Подібні висновки наявні у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18; від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17. Отже суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що одна із сторін безповоротно ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Небажання продавця\~та ухилення\~від нотаріального\~посвідчення договору\~не є\~безумовною підставою\~для застосування\~положень ч.\~2\~ст.\~220\~ЦП України. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст.ст. 4, 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Як було встановлено судом, договір купівлі-продажу нерухомого майна №10772 був укладений 19 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеської товарної біржі, за умовами якого, останній придбав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований 21 грудня 1995 року в Одеському міському бюро технічної інвентаризації . Таким чином, 21 грудня 1995 року було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Право власності останнього на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельної ділянці, площею 579 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , ніхто не оскаржував. [INFO] [PERSON] , помер. За таких обставин, суд вважає, що оскільки одна із сторін вказаного договору померла, то підстави для визнання вказаного договору дійсним, відсутні, оскільки не можливо визнати за померлою особою право власності на нерухоме майно та зареєструвати вказане право в Державному реєстрі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач одночасно звернувся з вимогами про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та визнання договору купівлі продажу дійсним, то суд вважає, що позивач скористався своїм правом на звернення до суду стосовно визнання за ним права власності у порядку спадкування на вказаний будинок, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним, відсутні. Відповідачами до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на власний розсуд. Відповідно до ст.\~ст.\~76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 4073,60 грн., який сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду ( а.с. 1-2).

Outcome: partial