Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

01.08.2022 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та розірвати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 15.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом першої Київської обласної нотаріальної контори Дудкіною Н.В., внесений до реєстру за № 1-4852. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом першої Київської обласної нотаріальної контори Дудкіною Н.В., внесений до реєстру за № 1-4852. Позивач вказує, що відповідач виселила її із подарованої квартири скориставшись тим, що 05.03.2022 року позивач була евакуйована з причин введення воєнного стану в Україні. Повернувшись 14.06.2022 року до зареєстрованого місця проживання не змогла потрапити до квартири [ADDRESS] , оскільки замки було змінено відповідачем, яка надати ключі позивачу відмовилась. У квартирі залишились особисті речі позивача. Оскільки, відповідач від погроз перейшла до вчинення по відношенню до позивача правопорушення, позбавивши її доступу до особистих речей, порушивши її житлові права , що свідчить про вчинення відповідачем домашнього насильства по відношенню до власної матері, позивач звернутися до суду із цією позовною заявою. Позивач вказує, що квартира за адресою: [ADDRESS] на момент подання позовної заяви перебуває у власності відповідача. Відтак дарунок є збереженим на момент пред`явлення вимоги про розірвання договору дарування. 05.08.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 24.02.2023 року відповідач через канцелярію суду зареєструвала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у позивача [PERSON] відсутні будь-які правові підстави на подання вказаної позовної заяви про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом вселення та розірвання договору дарування квартири. Вказала, що власником спірної квартири на момент розгляду спору є інша особа, а саме [PERSON] 22.02.2023 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що відповідачем доводи позовної заяви не спростовано. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 06.09.2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано заяву про застосування строків позовної давності та дотримання вимог чинного законодавства України під час здійснення судочинства, в якій просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав порушення строку позовної давності. 19.06.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 06.09.2023 року позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. 06.09.2023 року відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В разі задоволення позову просила суд застосувати строки позовної давності. Суд заслухавши доводи сторін приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно відповіді № 215855 від 06.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., № 2112 є [PERSON] . Суд бере до уваги, що на день розгляду справи договір купівлі-продажу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, отже [PERSON] наділений всіма правами притаманними власникові - володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Доказів того, що новий власник квартири здійснив примусове виселення позивачки з квартири до 14.06.2022 року так і після позивачем суду не надано. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1\~ст. 383 ЦК України). Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як роз`яснено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Наданими суду письмовими доказами підтверджується, що станом на день розгляду справи позивач не є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та не є членом сім`ї власника [PERSON] . Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Щодо позовної вимоги про розірвання договору дарування квартири. Судом встановлено, що 15.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом першої Київської обласної нотаріальної контори Дудкіною Н.В., внесений до реєстру за № 1-4852. Відповідно до положень ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з вимогами ч. 1, 4, 5\~ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка), або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок в натурі. Розірвання договору дарування є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. Таке право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, доки існує річ, яка є предметом договору. Зазначена правова позиція відображена у постанові ВС від 26.09.2019 року у справі № 464/1509/17. Таким чином, для застосування вимог\~ст. 727 ЦК України, обов`язковою умовою є наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин оскільки, в даному випадку, право на розірвання договору, виникає саме з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. У такому випадку, дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Таким чином, для розірвання договору на підставі вимог\~ст. 727 ЦК України, необхідною умовою є встановлення вини відповідачки, яка в силу вимог\~ст. 62 Конституції України, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням. Крім того, дарунок на момент розірвання договору має бути збереженим, тобто перебувати у власності обдарованого. Суд зауважує, що матеріали справи доказів встановлення вини відповідачки щодо вчинення по відношенню до позивача злочину суду не надано. Проте в матеріалах справах містяться докази про те, що подарунок квартира [ADDRESS] не збережений та перебуває у власності третьої особи, яка не є учасником справи. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як роз`яснено в п.27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009\~року за\~№ 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за недоведеністю останніх. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed