Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Шкорка Ігор Михайлович, звернувся до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач став жертвою незаконного затримання із застосуванням сили, ненадання негайно адвоката при затриманні та не повідомлення негайно центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про його затримання, не повідомлення близьких про його затримання, незаконне поміщення до гауптвахти, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за ч.5 ст.407 КК України, примусове проходження медичного огляду, незаконного особистого обшуку, неналежного поводження (не годували, не давали пити, був змушений спати сидячи на стільці в кайданках за спиною, пристебування кайданками до дверей тощо), не належний розгляд скарг щодо незаконного затримання, порушення презумпції невинуватості. Враховуючи обставини справи, тяжкість висунутої підозри (тяжкий злочин за класифікацією ст.12 КК України) та той факт, що позивач тримався під вартою, розмір морального відшкодування, який йому має бути відшкодовано становить 134 000 грн.; за незаконне затримання - у розмірі 80000грн.; за порушення права на негайне надання адвоката - 40 000 грн.; щодо неповідомлення близьких про його затримання - 30 000 грн.; за незаконне поміщення до гауптвахти - 20000 грн.; за проведення незаконного обшуку - 40 000 грн.; за примусове проходження медичного огляду на стан сп`яніння та здачі біоматеріалів - 20 000грн.; за неналежне поводження з ним як із затриманим - 100000грн.; за неналежний розгляд скарг на його затримання - 50 000 грн.; за порушення презумпції невинуватості - 80 000 грн. Вказані суми позивач просить стягнути шляхом списання з Державного бюджету України на його користь. Відповідач 1, Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає. Вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. 16.03.2022 під час проведення співробітниками УСБУ в Закарпатській області фільтраційних заходів в м. Ужгороді, які здійснювались на підставі ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також п. 9 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1456 від 29.12.2021, встановлено порушення [PERSON] , [INFO] військової дисципліни, зокрема, перебування ним за межами гарнізону без документів про його відрядження, що могло свідчити про його самовільне залишення військової частини [NUMBER] . За результатами проведених перевірочних заходів було отримано письмове повідомлення (лист) командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] від 16.03.2022 за № 496 згідно якого 02.03.2022 було видане розпорядження №160, яким сформовано другу роту контрдиверсійної боротьби вказаної військової частини, до списку якого унесено [PERSON] . Також у вказаному повідомленні було зазначено, що [PERSON] без дозволу вибув до м.Ужгорода для передачі листа на ім`я голови апеляційного суду Закарпатської області та голови Закарпатської обласної військової адміністрації (вих. № 08-48/0589 від 07.03.2022) зі зверненням про термінове звільнення з-під варти [PERSON] . В подальшому на підставі рапорту від 16.03.2022 про виявлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, слідчим в порядку ст. 214 КПК України було прийнято рішення про внесення відомостей до ЄРДР та про початок досудового розслідування кримінального провадження. Враховуючи зміст вказаних вище документів військової частини [NUMBER] службові особи УСБУ в Закарпатській області мали єдиний можливий варіант законної поведінки, а саме виконати свій обов`язок щодо виявлення і припинення кримінального правопорушення та затримання підозрюваних у його вчиненні осіб, тобто виконати завдання, визначені нормами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України». Близько 23 год. 45 хв. 16.03.2022 [PERSON] прибув до слідчого відділу Управління, де на підставі та у порядку ст. 208 КГІК України був затриманий слідчим у даному кримінальному провадженні за ч. 5 ст. 407 КК України, із зазначенням часу затримання з моменту фактичного прибуття до слідчого. На виконання вимог ч. 4 ст. 213 КГІК України про затримання [PERSON] слідчим було негайно повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Чернівецькій області (лист №58/6/706 від 16.03.2022). Регіональним центром видано доручення №007-70000286 від 17.03.2022. відповідно до якого для надання вторинної правової допомоги затриманому [PERSON] призначено адвоката Петришинця Р. В. Як вбачається з протоколу затримання [PERSON] від 17.03.2022. на виконання ч. 1 ст. 213 КГІК України, у ньому зазначено, що слідчим буде повідомлено його дружину - [PERSON] за номером телефону [NUMBER] . Окрім цього, згідно інших матеріалів кримінального провадження. [PERSON] була повідомлена про затримання та місце перебування свого чоловіка - [PERSON] у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень (лист №58/6/704 від 17.03.2022). Зібравши достатній обсяг доказів, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку 17.03.2022 слідчим було прийнято рішення про повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке погоджено прокурором. Надалі слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого суді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з клопотанням щодо обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного [PERSON] . Постановою прокурора від 17.03.2022 прийнято рішення про проведення освідування [PERSON] на предмет його перебування в стані наркотичного сп`яніння, вживання наркотичних засобів та психотропних речовин. Проведення освідування доручено спеціалістам-лікарям КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» Закарпатської обласної ради. Від проведення освідування [PERSON] не відмовлявся, а скарг, заяв чи клопотань з приводу обстеження слідчому не подавав. 18.03.2022 в рамках кримінального провадження № 22022070000000033 [PERSON] було змінено раніше повідомлену підозру та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України. Зокрема, 17.03.2022 за місцем тимчасового проживання [PERSON] у с. Сторожниця Ужгородського району були виявлені та вилучені предмети, схожі на боєприпаси (патрони до автомата АК-74 калібру 5.45x39 мм) в кількості 11 шт. Згідно ухвали слідчого судді від 18.03.2022 відносно [PERSON] підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.05.2022 з правом внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказаною ухвалою слідчого судді визначено, що строк тримання [PERSON] обчислюється з 23 год. 45 хв. 16 березня 2022 року. На адресу слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області надходила скарга захисника [PERSON] - адвоката Петришинця Р. В. (переслана із Закарпатської обласної прокуратури за вих. №10-689-22 від 13.04.2022) стосовно перевірки підстав та порядку затримання [PERSON] та, у разі виявлення порушень, призначення службової перевірки. За результатами розгляду зазначеної скарги викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження, а проведені співробітниками УСБУ в Закарпатській області процесуальні дії, пов`язані із здійсненням фільтраційних заходів та затриманням [PERSON] виконані з дотриманням вимог чинного законодавства. Окрім цього, за клопотанням захисника підозрюваного [PERSON] 13.04.2022 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прийнято рішення про зміну запобіжного заходу щодо [PERSON] та останнього звільнено з-під варти. В ході подальшого досудового розслідування були отримані відомості про те, що [PERSON] не проходить та не проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , а також про скасування розпорядження № 160 від 02.03.2022 про включення [PERSON] до другої роти контрдиверсійної боротьби. 20.03.2022 слідчим відділом Управління СБ України в Закарпатській області скеровано постанову про доручення проведення слідчих (розшукових) дій на території, що знаходиться під юрисдикцією іншого органу досудового розслідування. Зокрема, було надане доручення допитати як свідка командира військової частини [NUMBER] [PERSON] . Матеріали виконаного окремого доручення надійшли на адресу органу досудового розслідування 08.04.2022. Допитаний як свідок [PERSON] підтвердив інформацію викладену в листі № 610 від 22.03.2022 про те, шо [PERSON] не є військовослужбовцем вказаної військової частини, а також заявив про скасування розпорядження №160 від 02.03.2022. З урахуванням здобутих органом досудового розслідування відомостей, 19.04.2022 прокурором винесена постанова про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 5 с. 407 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Постановою прокурора від 20.04.2022 матеріали досудового розслідування відносно підозрюваного [PERSON] за ч. 1 ст. 263 КК України виділені з кримінального провадження №22022070000000033 від 16.03.2022 у кримінальне провадження №22022070000000060 та скеровано за підслідністю до слідчого відділення ВП № 1 Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області. З матеріалів справи об`єктивно вбачається, що [PERSON] перебував під слідством за ч. 5 ст.407 КК України в період з 16.03.2022 до 19.04.2022, тобто впродовж 1 місяця 2 днів (або 34 дні), з яких в період з 16-18.03.2022 (тобто 2 дні) був затриманий як підозрюваний, а з 18.03.2022 до 13.04.2022 (тобто 26 днів) перебував під вартою. Водночас, [PERSON] одночасно також перебував під слідством за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України з 18.03.2022, з яких впродовж 18.03.2022-13.04.2022 також перебував під вартою. Таким чином, мав місце факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень. Наведена обставина про перебування [PERSON] в період 18.03.2022 до 19.04.2022 під слідством за ознаками декількох кримінальних правопорушень, а саме злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України та за якими впродовж 18.03.2022- 13.04.2022 позивач перебував під вартою, ставить під сумнів підставність і обгрунтованість заявлених позовних вимог та визначених в позовній заяві сум відшкодування моральної шкоди. Більш того, формулюючи позовні вимоги позивач взагалі не згадує, за яку саме шкоду йдеться в розумінні ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В решті заявлених вимог позивач не навів жодного розрахунку чи критеріїв визначення розміру моральної шкоди. Крім цього, не відповідає дійсності наведений позивачем двомісячний (березень-квітень 2022 року) строк перебування під слідством за ч. 5 ст. 407 КК України. Крім цього, відповідач-1 не погоджується із заявленими позивачем вимогами про стягнення шкоди за: - ненадання негайно адвоката при затриманні та не повідомлення негайно в центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги - таке повідомлення було складено та затриманому [PERSON] був наданий захисник (лист №58/6/706 від 16.03.2022. доручення Регіонального центру безоплатної вторинної правової допомоги №007-70000286 від 17.03.20221: - не повідомлення близьких про його затримання - таке повідомлення було складене та наявне в матеріалах кримінального провадження (лист №58/6/704 від 17.03.2022): - незаконне поміщення до гауптвахти - на момент затримання [PERSON] у органу досудового розслідування були всі підстави вважати, що останній є військовослужбовцем, а тому поміщення до гауптвахти відповідач-1 вважає законним; - примусове проходження медичного огляду на стан сп`яніння - здійснювалось у відповідності до винесеної в порядку, передбаченому КПК України постанови прокурора про освідування від 17.03.2022; - незаконний особистий обшук - здійснювався на підставі ч. З ст. 208 КПК України при затриманні [PERSON] (з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 КПК України), результати якого відображені в протоколі затримання; - неналежне поводження із затриманим - приведені в позовній заяві факти не підтверджені жодними доказами. Затриманому [PERSON] було надано можливість на його вимогу користуватись вбиральнею га курити, а також йому надавалась їжа та вода у достатній кількості. Скарг щодо умов утримання [PERSON] ні від нього, ні від його захисника до складу конвойної групи УСБУ в Закарпатській області не надходило; твердження позивача про неналежне поводження з ним як затриманим не відповідає дійсності. Останній відпочивав (лежачи) на дивані у слідчому відділі Управління, перебував без кайданок. інші спецзасоби також не застосовувались, проте останній постійно перебував під наглядом конвою; - за неналежний розгляд скарг щодо незаконного затримання - законність затримання перевірялась судом при розгляді питання про обрання затриманому [PERSON] запобіжного заходу і порушень норм кримінального процесуального закону встановлено не було. З приводу заявленої позовної вимоги про порушення принципу презумпції невинуватості внаслідок наявності в тексті повідомлення про підозру тексту «вищеописаними умисними діями [PERSON] вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України» зазначає наступне. Наведені відповідачем-1 процесуальні документи, що стосуються притягнення позивача до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України, містяться частково у матеріалах кримінального провадження № 22022070000000060, яке скеровано за підслідністю до слідчого відділення ВП № 1 Ужгородського РУН ГУ НП в Закарпатській області, а також частково містяться у матеріалах кримінального провадження № 22022070000000033, досудове розслідування у якому здійснювалось слідчим відділом УСБУ в Закарпатській області. Таким чином на підставі законодавчого визначення поняття обвинувачення можна засвідчити, що висунення стороною обвинувачення твердження про вчинення особою кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею закону про кримінальну відповідальність, якщо воно пред`явлене у порядку, встановленому КПК України, а саме викладене в повідомленні про підозру, не може бути витлумачене як порушення принципу презумпції невинуватості, закріпленого у ст. 17 КПК України. Відповідач 2, Закарпатська обласна прокуратура, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними з посиланням на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Тобто вищезазначена стаття містить вичерпний перелік випадків, у яких у позивача виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] о 23 год. 45 хв. 17.03.2023 був затриманий на підставі та у порядку ст.208 КПК України слідчим у кримінальному провадженні № 22022070000000033 від 16.03.2022 за ч. 5 ст. 407 КК України. На виконання вимог ч. 4 ст. 213 КПК України про затримання [PERSON] слідчим було негайно повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Чернівецькій області. У зв`язку з цим Регіональним центром видано доручення №007-70000286 від 17.03.2022, відповідно до якого для надання вторинної правової допомоги затриманому [PERSON] призначено адвоката Петришинця Р.В. Як слідує з протоколу затримання [PERSON] від 17.03.2022, на виконання ч. 1 ст.213 КПК України, слідчим повідомлено його дружину - [PERSON] за номером телефону [NUMBER] . Окрім цього [PERSON] була повідомлена про затримання та місце перебування свого чоловіка - [PERSON] у спосіб, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України для вручення повідомлень (лист №58/6/704 від 17.03.2022). Зібравши достатній обсяг доказів, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, 17.03.2022 слідчим було прийнято рішення про повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке погоджено прокурором. У подальшому, слідчий за погодженням з прокурором, звернувся до слідчого суді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з клопотанням щодо обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного [PERSON] . 18.03.2023 [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої 17.03.2022 підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у незаконному поводженні з бойовими припасами, тобто носінні, зберіганні та придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, а також у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану. | Згідно з ухвалою слідчого судді від 18.03.2022 щодо [PERSON] підозрюваного за ч.1 ст.263 та ч. 5 ст. 407 КК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.05.2022 з правом внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У ході розгляду зазначеного клопотання слідчим суддею згідно з п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України було перевірено та підтверджено обґрунтованість підозри, повідомленої [PERSON] , а відтак наявні докази були визнані слідчим суддею як достатні. Постановою прокурора від 17.03.2022 прийнято рішення про проведення освідування [PERSON] на предмет його перебування в стані наркотичного сп`яніння, вживання наркотичних засобів та психотропних речовин. Від проведення освідування [PERSON] не відмовлявся, скарг, заяв чи клопотань з приводу обстеження слідчому не подавав. Також на адресу слідчого відділу надходила скарга захисника [PERSON] - адвоката Петришинця Р.В. (переслана із Закарпатської обласної прокуратури за вих. №10-689-22 від 13.04.2022) стосовно перевірки підстав та порядку затримання [PERSON] та, у разі виявлення порушень, призначення службової перевірки. За результатом розгляду зазначеної скарги викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження. Проведені співробітниками УСБУ в Закарпатській області процесуальні дії, пов`язані із затриманням [PERSON] та здійсненням фільтраційних заходів виконані з дотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для проведення службової перевірки. Окрім цього, за клопотанням захисника підозрюваного [PERSON] 13.04.2022 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прийнято рішення про зміну запобіжного заходу щодо [PERSON] та останнього звільнено з-під варти. Стороною обвинувачення клопотання про зміну запобіжного заходу відносно [PERSON] не подавалися. 19.04.2022 процесуальним прокурором винесено постанову про закриття відносно підозрюваного [PERSON] в частині кримінального провадження, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Таким чином, підставною можна вважати єдину вимогу, визначену позивачем, а саме стягнення моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. У позові [PERSON] заявлено розмір відшкодування за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності у сумі 134 тис. грн, що більше аніж у 10 разів перевищує мінімальний розмір такого відшкодування. Разом з тим, позивач жодним чином не обґрунтовує якими саме доказами доводяться обмеження, яких він зазнав під час розслідування та судового розгляду вказаної вище кримінального провадження щодо погіршення життєвих зв`язків, тощо. Відтак розмір компенсації моральної шкоди, який просить стягнути [PERSON] , є завищеним та не підтверджений належними доказами. Відповідач 3, Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що її безпідставно залучено як відповідача у справі. Зазначає, що при вирішенні справ про відшкодування шкоди слід встановити не лише наявність спірного правовідношення, належність спірного права саме позивачеві, але також і те, на якому відповідачеві лежить відповідальність за його порушення. Враховуючи компетенцію Казначейства жодні правові зв`язки з позивачем не виникали і не могли виникнути. Це підтверджується і відсутністю у позовній заяві посилання на незаконні дії, рішення, спричинення шкоди Позивачеві Казначейством чи бездіяльності його посадових осіб. Представник позивача адвокат Шкорка І.М. подав відповіді на відзиви відповідачів в яких заперечує доводи викладені останніми у вказаних документах. Зокрема, вважає не спростованими твердження позивача про його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, неналежне поводження, яке принижує людську гідність та порушення інших прав особи. Ухвалою суду від 30.03.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 17.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 вересня 2023 року. Ухвалою суду від 06.09.2023 у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, до набрання законної сили рішенням у справі №308/5778/22, відмовлено. Ухвалою суду від 19.06.2023 задоволено клопотання представника позивача адвоката Шкорки І.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У судовому засіданні позивач повідомив, що 16.03.2022 приїхав потягом до [PERSON] зі своїм знайомив адвокатом, оскільки останній мав занести якісь документи до суду. Біля входу в апеляційний суд був затриманий і доставлений, як згодом з`ясував, в управління СБУ. До вечора пробув у службовому кабінеті із заведеними за спину руками у кайданках, без їжі і води. Ніхто йому не пояснив чому він затриманий. Десь близько опівночі прибув адвокат і тоді вручили йому підозру. До ранку залишався в службовому кабінеті управління в кайданках. На наступний день адвокат приніс йому щось поїсти. Вважає своє затримання і кримінальне переслідування незаконним та просить відшкодувати заподіяну йому внаслідок таких дій правоохоронних органів моральну шкоду в заявленому у позові розмірі. Представник позивача, адвокат Шкорка І.М., враховуючи позицію свого довірителя та надані ним пояснення просив задоволити позов з мотивів, викладених у ньому. Представники відповідачів просили суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість навівши доводи, викладені ними у відзивах на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення учасників провадження, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. 16.03.2022 під час проведення співробітниками УСБУ в Закарпатській області фільтраційних заходів в м. Ужгороді, які здійснювались на підставі ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також п. 9 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1456 від 29.12.2021, встановлено порушення [PERSON] , [INFO] військової дисципліни, зокрема, перебування ним за межами гарнізону без документів про його відрядження, що могло свідчити про його самовільне залишення військової частини [NUMBER] . За результатами проведених перевірочних заходів УСБУ в Закарпатській області отримано письмове повідомлення (лист) командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] від 16.03.2022 за № 496, згідно якого 02.03.2022 було видане розпорядження № 160, яким сформовано другу роту контрдиверсійної боротьби вказаної військової частини, до списку якого внесено [PERSON] . Також у вказаному повідомленні було зазначено, що [PERSON] без дозволу вибув до м.Ужгорода для передачі листа на ім`я голови апеляційного суду Закарпатської області та голови Закарпатської обласної військової адміністрації (вих. № 08-48/0589 від 07.03.2022) зі зверненням про термінове звільнення з-під варти [PERSON] . До міста Ужгород [PERSON] прибув разом з громадянином України [PERSON] , який надав співробітникам СБУ зазначене розпорядження командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] від 02.03.2022 №160, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] були включені до складу другої роти контрдиверсійної боротьби у в/ч [NUMBER] , а також за ними була закріплена зброя (автомати АК-74). Вказані документи командира військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] ) виготовлені на аркушах з відтисками кутового штампу військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, документи мали відповідні реквізити. У зв`язку з наведеним, діючи на підставі Постанови КМУ № 1456 від 29.12.2021 та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», [PERSON] був запрошений до адміністративної будівлі Управління СБУ в Закарпатській області для проведення фільтраційних заходів. Також від [PERSON] оперативним співробітником Управління було відібране пояснення, із попереднім роз`ясненням положень ст. 63 Конституції України, а також можливістю зазначити позицію щодо присутності захисника при наданні пояснень. [PERSON] своїм правом на правову допомогу захисника не скористався, про що свідчить підписана ним перша сторінка пояснень, де залишена порожньою відповідна графа щодо присутності захисника на поясненні. В подальшому на підставі рапорту ГВ ЗНД Управління від 16.03.2022 про виявлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, слідчим в порядку ст. 214 КПК України було прийнято рішення про внесення відомостей до ЄРДР та про початок досудового розслідування кримінального провадження. О 23 год. 45 хв. 16.03.2022 [PERSON] прибув до слідчого відділу Управління, де на підставі та у порядку ст. 208 КПК України був затриманий слідчим у даному кримінальному провадженні за ч.5 ст.407 КК України, із зазначенням часу затримання з моменту фактичного прибуття до слідчого. На виконання вимог ч. 4 ст. 213 КПК України про затримання [PERSON] слідчим було повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Чернівецькій області, що підтверджується листом №58/6/706 від 16.03.2022. Регіональним центром видано доручення №007-70000286 від 17.03.2022 відповідно до якого для надання вторинної правової допомоги затриманому [PERSON] призначено адвоката Петришинця Р. В. Як вбачається з протоколу затримання [PERSON] від 17.03.2022 на виконання ч.1 ст. 213 КПК України, слідчим буде повідомлено його дружину - [PERSON] за номером телефону [NUMBER] . На підставі ч.3 ст. 208 КПК України при затриманні проведений особистий обшук [PERSON] результати якого відображені в протоколі затримання. Крім цього, як вбачається з протоколу медичного освідчення для встановлення факту вживання алкоголя та стану сп`яніння №193 від 17.03.2022 затриманий [PERSON] був доставлений до КНП «ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОБЛАСНИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ`Я ТА МЕДИЦИНИ ЗАЛЕЖНОСТЕЙ» ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ. Від проведення освідування [PERSON] не відмовлявся. Докази про подання скарг, заяв чи клопотань з приводу обстеження слідчому чи прокурору суду не надав. 17.03.2022 слідчим повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке погоджено прокурором. 17.03.2022 за місцем тимчасового проживання [PERSON] у с. Сторожниця Ужгородського району були виявлені та вилучені предмети, схожі на боєприпаси (патрони до автомата АК-74 калібру 5.45x39 мм) в кількості 11 шт. 18.03.2022 в рамках кримінального провадження №22022070000000033 [PERSON] повідомлено про змінену раніше повідомленої підозри та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України. Згідно ухвали слідчого судді від 18.03.2022 [PERSON] , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.05.2022 з правом внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Строк тримання [PERSON] постановлено обчислювати з 23 год. 45 хв. 16 березня 2022 року, тобто з моменту його затримання. За клопотанням захисника підозрюваного Голощапова А.С. 13.04.2022 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області змінено підозрюваному [PERSON] , [INFO] , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2022 року, на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. На підставі ч.3 ст.202 КПК України [PERSON] негайно звільнено з-під варти. В ході подальшого досудового розслідування були отримані відомості про те, що [PERSON] не проходить та не проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , а також про скасування розпорядження № 160 від 02.03.2022 про включення [PERSON] до другої роти контрдиверсійної боротьби. З урахуванням здобутих органом досудового розслідування відомостей, 19.04.2022 прокурором винесено постанову про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 5 ст. 407 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України. Постановою прокурора від 20.04.2022 матеріали досудового розслідування відносно підозрюваного [PERSON] за ч. 1 ст. 263 КК України виділені з кримінального провадження №22022070000000033 від 16.03.2022 у кримінальне провадження № 22022070000000060 та скеровано за підслідністю до слідчого відділення ВП № 1 Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області. Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Викладене також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, а саме у пункті 83 рішення Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2009 року у справі «Шагін проти України» суд наголосив на тому, що пункт 2 статті 6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості. Також у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 1995 року у справі «Аллєн де Рібемон проти Франції»), Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом» За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 17 березня 2022 року по 19 квітня 2022 року, тобто з моменту затримання позивача і вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за вказаний період частково, адже очевидним є той факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та взяття під варту позивача, у тому числі у зв`язку з обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, яке в подальшому було закрито, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до позбавлення можливостей реалізації позивачем свого звичного способу життя, звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вимоги частини другої, третьої статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, гарантований державою, не є граничним. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди за час перебування під вартою у зв`язку з обвинуваченням позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, суд враховує притягнення позивача до кримінальної відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень: як за ч. 5 ст. 407 КК України так і за ч. 1 ст. 263 КК України, судове провадження щодо якого триває. При цьому відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України також відноситься до тяжких, а відтак згідно вимог КПК України до особи, яка підозрюється в його вчиненні може бути застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який і було застосовано до позивача. Суд вважає необґрунтованим обрахунок моральної шкоди позивачем, яку він розрахував за кожне порушення у відношенні до нього під час перебування під слідством і судом окремо, оскільки нормами спеціального закону - Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено критерії і спосіб, за якими визначається розмір моральної шкоди, завданої під час перебування особи під слідством і судом. За положеннями норм зазначеного Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається виходячи із сукупності незаконних дій, які в ньому наведені, що призвели до заподіяння громадянину фізичних чи психологічних страждань, тобто в цілому за необґрунтоване кримінальне переслідування. Із урахуванням зазначеного, враховуючи характер і наслідки повідомлення позивачу про підозру у вчиненні злочину за ч.5 ст.407 КК України, застосування до позивача заходів забезпечення кримінального провадження, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди слід визначити у розмірі 20 000, 00 грн. Такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає принципам розумності і справедливості. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial