Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь борг, який станом на 15. 12. 2020 року становить 3279,44 доларів США, з яких сума позики становить 400,00 доларів США, три проценти річних 23,44 доларів США та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання 2856,00 доларів США. Позов мотивовано тим, що 02 листопада 2018 року [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 400,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року включно. При цьому [PERSON] зобов`язався, у разі не повернення коштів у вказаний період, сплатити [PERSON] пеню в розмірі одного відсотка від неповернутої суми за кожен день прострочення. Факт отримання відповідачем позики в розмірі 400 доларів США підтверджується розпискою, підписаною ним особисто 02. 11. 2018 року. Своє зобов`язання щодо своєчасного повернення позики [PERSON] не виконав, позичені кошти не повернув. Так, станом на 15. 12. 2020 року виникла заборгованість у розмірі 3279,44 доларів США, що включає в себе суму позики 400,00 доларів США, три проценти річних 23,44 доларів США та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання 2856,00 доларів США. Не зважаючи на неодноразові звернення [PERSON] до [PERSON] із вимогами про повернення йому суми позики, включаючи також надсилання поштою письмових претензій-вимог, останній так і не повернув кошти. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст. 16, 525, 526, 530, 549, 625, 1046-1050 ЦК України, просить стягнути на свою користь із відповідача вказану суму заборгованості. 04. 02. 2021 року суддею ухвалено відкрити провадження у справі та розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а. с. 22, 23). 07. 04. 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 62, 63). Ухвалою суду від 17. 06. 2021 року витребувано від позивача [PERSON] оригінал договору позики у формі розписки від 02. 11. 2018 року (а. с. 81-83). 18. 01. 2022 року ухвалою суду призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ (а. с. 163-167). Ухвалою суду від 06.07.2022 року поновлено провадження у справі (а. с. 187). 09. 08. 2022 року судом ухвалено провадження у справі зупинити до отримання експертного висновку (а. с. 200, 201). 24. 01. 2023 року із КНДІСЕ до канцелярії суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, згідно якого вбачається, що встановити, чи виконаний рукописний запис « [PERSON] » та підпис у розписці від 02.11.2018 року, складеній від імені [PERSON] , [INFO] , у м. Вінниця, [PERSON] або іншою особою, не виявилось можливим (а. с. 208 - 221). Ухвалою суду від 25. 01. 2023 року поновлено провадження у справі (а. с. 222). 06. 03. 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 237-239). У судовому засіданні 19.09.2023 року представник позивача [PERSON] [PERSON] заявив клопотання про виклик експертів, проте суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні вказаного клопотання. Також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас, заявив, що докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні вважав клопотання представника позивача про виклик експертів необґрунтованим, а тому заперечував щодо його задоволення. Вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки надана позивачем розписка не підтверджує факту отримання від нього у позику грошових коштів саме відповідачем через її недостовірність, пов`язану із неправильним зазначенням прізвища позичальника. Також просив стягнути із позивача понесені відповідачем витрати на проведення експертизи. Заслухавши представників сторін по справі та дослідивши її матеріали,\~суд приходить до\~наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом\~ ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, судом встановлено, що згідно розписки, складеної 02 листопада 2018 року у м. Вінниця, [PERSON] , [INFO] , позичив кошти в сумі 400 доларів США у [PERSON] , [INFO] , які він зобов`язується повернути до 31 грудня 2018 року включно. У вказаній розписці зазначено, що у разі неповернення коштів [PERSON] зобов`язується оплачувати пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від неповернутої суми за кожен день прострочення (а.с. 8). Згідно розрахунку боргу по розписці [PERSON] від 02. 11. 2018 року, наданої представником позивача адвокатом Богеймою М. О., станом на 15. 12. 2018 року заборгованість за цією розпискою сатвновить: 1)400,00 дол. США сума неповернутої позики; 2)станом на 15.12.2020 року кількість днів прострочення по поверненню всієї суми позики з 01.01.2019 по 15.12.2020 року включно становить 714 днів; 3)23,44 дол. США три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) (400,00 дол. США (сума позики)*3%:365 днів*714 (днів прострочених)=23,44 дол. США); 4)2856,00 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання по сплаті боргу - 1% від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення (400 дол. США (сума позики)*1%*714 (днів прострочення)=2856,00 дол. США); 5)загальна сума боргу станом на 15. 12. 2020 року становить: 400,00 дол. США + 23,44 дол. США + 2856,00 дол. США=3279,44 дол. США (три тисячі двісті сімдесят дев`ять доларів США 44 центи) (а. с. 7). 28 грудня 2019 року позивачем [PERSON] надіслано на адресу відповідача претензію-вимогу, у якій він просить у тридцятиденний термін від дня отримання даного звернення повернути йому суму коштів у розмірі 400 (чотириста) доларів США у якості неповернутої суми позики та 1444 (одну тисячу чотириста сорок чотири) доларів США в якості неустойки (пені). Також у претензії вимозі обумовлено, що у разі неповернення зазначених коштів, позивач буде змушений звернутися до суду із відповідним позовом, де окрім позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики та суми неустойки ним будуть заявлені вимоги про оплату йому 3% річних та понесених ним судових витрат (а. с. 12). Надсилання вищевказаної претензії-вимоги за двома адресами відповідача, а саме: [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджується копіями описів вкладення у цінні листи та накладними «Укрпошти» №№ 2105015561754, 2105015561746 від 28.12. 2019 року (а. с. 13, 14). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із того, що згідно з частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга\~статті 1047 ЦК України). Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки щодо правової природи договору позики і розписки викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та неодноразово підтримано Касаційним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 583/610/16-ц (провадження № 61-4621св18), від 11 квітня 2019 року у справі\~\~\~№ 621/960/16-ц (провадження № 61-35294св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), від 02 червня 2020 року у справі № 483/248/16 (провадження № 61-2413св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження\~\~№ 61-14705св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 201/6221/19 (провадження № 61-6662св21). Стаття 545 ЦК України\~містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі. Так, згідно із\~статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Висновки щодо застосування цієї норми цивільного права містяться в постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20). У постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц також виснувано, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених\~статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За частиною 2 ст.78 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». З урахуванням наведеного у справах про стягнення коштів за договором позики на позивача покладається тягар доказування факту укладання такого правочину та передачі коштів у позику (видачі позичальником боргової розписки). Натомість, якщо відповідач заперечує такий факт чи оспорює розмір суми отриманих в позику коштів, то на спростування таких доводів позивача також має надати суду належні та допустимі докази. В ст.1051\~ЦК України\~визначено,\~що позичальник\~має право\~оспорити договір\~позики на\~тій підставі,\~що грошові\~кошти або\~речі насправді\~не були\~одержані ним\~від позикодавця\~або були\~одержані у\~меншій кількості,\~ніж встановлено\~договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Надаючи оцінку змісту наведеної вище боргової розписки, суд бере до уваги, що у ній, серед іншого, містяться відомості про дату та місце її складання, отриману відповідачем в позику від позивача суму коштів, що становлять 400 дол. США, та кінцеву дату їх повернення - 31 грудня 2018 року. Суд звертає увагу на ту обставину, що у тексті згаданої розписки було допущено граматичні помилки у написанні прізвища позичальника, а саме замість « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Крім того, виконане рукописним текстом прізвище позичальника напроти його підпису також зазначене як « [PERSON] ». Проте, суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] про те, що вказана розписка не підтверджує факту отримання від позивача у позику грошових коштів саме відповідачем через її недостовірність, пов`язану із окресленими невідповідностями у прізвищі позичальника, оскільки ураховуючи правильність зазначених у розписці відомостей щодо реквізитів належного відповідачу паспорта громадянина України (серія [NUMBER] , виданий Погребищенським РВ УМВС України у Вінницькій області 22. 07. 2022 року) та місця реєстрації його постійного проживання (Вінницька обл., Погребищенський р-он, с. Довжок), незначні розбіжності у одній букві прізвища позичальника (и/е) вочевидь є допущеними при її складанні помилками - описками, які самі по собі не впливають на достовірність розписки в частині особи позичальника. Більше того, із наданого суду представником відповідача Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 23.08.2018 року, укладеного між адвокатом Мазуром О. В. та [PERSON] , вбачається, що виконане рукописним текстом прізвище відповідача у Графі «Клієнт» Розділу «Реквізити. Адреси та підписи сторін» цього Додатку також зазначене як « [PERSON] ». Водночас, відповідач не надав суду належні та допустимі докази, які б підтверджували ту обставину, що ним не виконувався власноручно підпис у згаданій борговій розписці, та що він не отримував від позивача у позику грошові кошти, позаяк згідно із висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 12 .01. 2023 року № 15800/15801/22-32 встановити, чи виконаний рукописний запис « [PERSON] » та підпис у розписці від 02. 11. 2018 року [PERSON] або іншою особою, не виявилося можливим. Таким чином, досліджені судом докази у їх сукупності та взаємозв`язку, на переконання суду, згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахування принципу «балансу вірогідностей», дають підстави для висновку, що у офіційних документах відповідач власноручно виконував рукописним текстом своє прізвище як « [PERSON] », що, в свою чергу, підтверджує факт надання ним боргової розписки від 02. 11. 2018 року про отримання від позивача в позику грошових коштів в сумі 400 дол. США., яка на час розгляду справи знаходиться у позивача. В той же час, у постанові Верховного Суду від 05. 10. 2022 року у справі № 463/9914/20 зазначено, що відповідно до ч.1ст.1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи [PERSON] та його представника [PERSON] про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що із аналізу положень ст.ст.192, 193, 524, 526, 533, 626, 627, 1046, 1049 ЦК України та Декрету Кабінету\~Міністрів України\~від 19\~лютого 1993\~року №\~15-93\~«Про систему\~валютного регулювання\~і валютного\~контролю» можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04. 07. 2018 року в справі № 14-134цс18. З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь [PERSON] боргу, що складається із суми позики в розмірі 400 (чотириста) доларів США. Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення із відповідача 3% річних в розмірі 23 (двадцять три) долара США 44 цента, суд ураховує, що згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16. 01. 2019 року у справі № 373/2054/16-ц обумовлено, що у контексті статей\~524,\~533-535,\~625 ЦК України\~можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.\~У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд, ураховуючи наведений правовий висновок суду касаційної інстанції, та беручи до уваги, що відповідачем не наведено контррозрахунку в частині цієї позовної вимоги, вважає, що із відповідача слід стягнути на користь позивача 3% річних також в іноземній валюті, а саме розмірі 23 (двадцять три) долара США 44 цента. Визначаючись із позовною вимогою про стягнення із відповідача пені в розмірі 2856 доларів США, суд спирається на наступне. Відповідно до частини першої\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга\~статті 551 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2\~глави 49 ЦК України\~особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. За борговою розпискою від 02.11.2018 року відповідач зобов`язувався повернути позичені кошти в термін до 31.12.2018 року, однак не виконав свої договірні зобов`язання, а отже позивач має право вимагати від відповідача сплати пені за період з 01.01.2019 року по 15.12.2020 року. При цьому згідно із наданим позивачем розрахунком, який не ставився під сумнів відповідачем та його представником, розміру пені за окреслений період становить 2856 доларів США. У п.51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 757/6367/13-ц викладено правовий висновок про те, що оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. Зі змісту виданої відповідачем боргової розписки від 02. 11. 2018 року слідує, що у разі неповернення коштів позичальник зобов`язується оплачувати пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від неповернутої суми за кожен день прострочення. Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213\~цього Кодексу\~(ч.1\~ст.637\~ЦК України). Частиною 3\~ст.213\~ЦК України\~унормовано,\~що при\~тлумаченні змісту\~правочину беруться\~до уваги\~однакове для\~всього змісту\~правочину значення\~слів і\~понять,\~а також\~загальноприйняте у\~відповідній сфері\~відносин значення\~термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Отже, зважаючи на ту обставину, що сума позики у означеній борговій розписці визначена в іноземній валюті, то виходячи із порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, слід дійти висновку, що позивач вправі вимагати стягнення із відповідача суми пені саме в іноземній валюті. Разом із цим, вирішуючи питання про розмір пені, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, суд послуговується на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі №759/22785/19, за змістом якого загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків здебільшого довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законом можуть встановлюватись правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є норми про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої\~статті 551 ЦК України\~про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша\~статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Частиною третьою\~статті 551 ЦК України\~встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Норма частини третьої\~статті 551 ЦК України\~з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач, значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків того, в якому розмірі йому завдано збитків неповерненням кредитних коштів, то суд, застосовуючи норму частини третьої\~статті 551 ЦК України, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 100 доларів США, що становить чверть від розміру заборгованості по тілу позики. Таке співвідношення розміру основної заборгованості та пені, на переконання суду, відповідає загальним засадам розумності та справедливості, компенсаторному характеру такого способу забезпечення виконання зобов`язання, та узгоджується із усталеною судовою практикою (постанова Верховного Суду від 09. 02. 2022 року у справі № 766/10628/17). Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 100 доларів США. За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із банківською квитанцією від 15.12.2020 року позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 913 грн.90 коп. (а.с.5). Ціна позову становить 3279 доларів США. За наслідками розгляду справи судом стягнуто із відповідача на користь позивача 523 долара США 44 цента, що становить 15,96 відсотка від ціни позову. Таким чином, із [PERSON] та користь [PERSON] підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 145\~грн.\~85\~коп. (913,90 : 100 х 15,96). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявив, що докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Натомість, представник відповідача [PERSON] просив стягнути із позивача на користь відповідача витрати на виготовлення висновку експерта. За ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З огляду на викладене суд вважає передчасним вирішувати питання про розподіл між сторонами витрат, пов`язаних із розглядом справи, до подання позивачем доказів понесення витрат на правничу допомогу. При цьому суд роз`яснює учасникам справи, що таке питання буде вирішено в подальшому шляхом ухвалення додаткового рішення суду в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством.

Outcome: partial