Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить суд: -розірвати договір купівлі-продажу машиномісця від 17.03.2020 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1121; -зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] машиномісце [ADDRESS] ; -скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності: 35976717, дата, час державної реєстрації: 17.03.2020 15:02:41. Свої вимоги мотивує тим, що 17.03.2020 між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено договір купівлі-продажу машиномісця від 17.03.2020, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1121. Вказує, що відповідно до п. 1 Договору Продавець передає у власність Покупця машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , а Покупець приймає зазначене майно у власність і сплачує за нього обговорено в п. 4 грошову суму. Зазначає, що п. 4 Договору передбачено, що продаж машиномісця вчинено за домовленістю сторін за 311 800,00 грн., які Покупець був зобов`язаний сплатити на картковий рахунок до 17.06.2020. Посилається, що відповідачем було лише частково виконано зобов`язання за Договором та сплачено кошти у розмірі 186 793,75 грн. Стверджує, що 02.07.2020 позивачем було надіслано відповідачу вимогу про погашення заборгованості за Договором у розмірі 125 006,25 грн., проте позивачем було отримано відповідь від відповідача про відмову у виконанні зобов`язань. З урахуванням викладеного вище просив позов задовольнити. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020 дану справу було передано судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2020 у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу також копію позовної заяви з додатками. З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримала копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками проте відсутня дата такого отримання. Рекомендованого повідомлення судом було отримано 22.03.2021, а тому суд приходить до висновку, що копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками відповідачем було отримано до 22.03.2021. Відповідач також був наданий строк для надання відзиву. 05.04.2021 представником відповідача було подано до суду відзив на позов у якому остання проти позовних вимог заперечувала. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.03.2020 між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено договір купівлі-продажу машиномісця від 17.03.2020, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1121 (а.с. 33-34). Відповідно до п. 1 Договору Продавець передає у власність Покупця машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , а Покупець приймає зазначене майно у власність і сплачує за нього обговорено в п. 4 грошову суму. Згідно з п. 4 Договору передбачено, що продаж машиномісця вчинено за домовленістю сторін за 311 800,00 грн., які Покупець був зобов`язаний сплатити на картковий рахунок до 17.06.2020. Відповідно до п. 13 Договору право власності на машиномісце переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору та відповідно до ст. 334 ЦК України виникає з дня державної ресторації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до Інформаційної довідки № 225093448 від 22.09.2020 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , з 17.03.2020 зареєстроване за [PERSON] (а.с. 35-36). Таким чином судом встановлено, позивач на виконання умов Договору передав відповідачу, а відповідач прийняв у власність машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гараж 235. 02.07.2020 позивачем було надіслано відповідачу вимогу про погашення заборгованості за договором у розмірі 125 006,25 грн. (а.с. 28-40). Позивач у позові вказує, що відповідачем було надіслано йому відповідь на вимогу у якому остання заперечувала наявність у неї заборгованості перед позивачем (а.с. 41-42). Разом із тим, суд не може прийняти надану позивачем копію відповіді на вимогу як належний та допустимий доказ, оскільки на даній копії відсутній у повній мірі підпис відповідача. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача вказував, що спірний Договір відповідачем був вчинений під погрозою, тяжких обставин та всупереч вимог законодавства України, оскільки остання мала набути права власності на машиномісце ще до позивача на підставі Інвестиційного договору № 88/232-1П від 26.12.2014. 26.12.2014 між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та [PERSON] було укладено Інвестиційний договір № 88/232-1П, відповідно до умов якого Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» зобов`язувалося забезпечити відповідно до проектно-кошторисної документації виконання повного обсягу робіть по спорудженню підземного автопаркінгу на [ADDRESS] , до складу якого входить машиномісце № [NUMBER] (1 поверх) та передати вказаний Об`єкт інвестування [PERSON] у термін визначений цим договором, а [PERSON] на умовах цього Договору забезпечує своєчасне фінансування будівництва машиномісця (а.с. 63-64). Разом із тим суд звертає увагу, що адреса знаходження машиномісця визначеного умовами Інвестиційного договору № 88/232-1П від 26.12.2014 та Договору купівлі-продажу від 17.03.2020 є відмінними, а тому суду не надано доказів того, що це є один і той же об`єкт нерухомості. Суд звертає увагу, що представником відповідача не надано до суду доказів того, що відповідач зверталася до суду із вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 17.03.2020 з підстав наведених нею у відзиві. При цьому, станом на день розгляду справи інформації про те, що укладений між сторонами Договір був визнаний недійсним матеріали справи також не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що наразі є доведеними обставини про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу машиномісця, оскільки останній укладений у формі та у відповідності до вимог законодавства, а відповідач прийняла у власність майно за даним Договором. Позивач у позові вказує, що відповідач частково виконала свої зобов`язання за Договором та сплатила позивачу грошові кошти у загальному розмірі 186 793,75 грн. На підтвердження такого фату позивачем надані відповідні платіжні доручення (а.с. 43, 44, 45, 46). Разом із тим, із даних квитанцій встановлено, що ТОВ «Альфа-Капітал-Буд» було сплачено на користь [PERSON] наступні кошти: 14.05.2020 - 20 000,00 грн., 19.05.2020 - 60 000,00 грн., 20.05.2020 - 15 000,00 грн., 27.05.2020 - 101 793,75 грн. Призначення платежу: повернення коштів за [PERSON] за дог. № 88/232-ІП від 26.12.2014,за дог. купівлі-продажу машиномісця від 17.03.2020 за машиномісце № 235 від 30.04.2020. Таким чином встановлено, що дані кошти були сплачені не відповідачем у справі, а ТОВ «Альфа-Капітал-Буд». Звертаючись до суду із позовом позивач також вказує, що у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором позивач позбавлений виконати наявні у нього зобов`язання за Договором № КД-18 від 29.05.2019 про надання споживчого кредиту. Разом із тим, суд критично відноситься до даного твердження позивача, оскільки позивач свої зобов`язання за Договору № КД-18 від 29.05.2019 про надання споживчого кредиту мав виконати до 29.05.2020. У той же час, як відповідач була зобов`язана сплатити позивачу кошти за Договором купівлі-продажу машиномісця від 17.03.2020 до 17.06.2020. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі). Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права». Як було встановлено судом вище, позивач свої зобов`язання за Договором виконав та передав відповідачу машиномісце, а відповідач в свою чергу прийняла у власність машиномісце та зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем у даній справі обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки позивач свої зобов`язання за Договором виконав та передав відповідачу машиномісце, а відповідач в свою чергу прийняла у власність машиномісце та зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку, а тому позивач у такому випадку має право вимоги на стягнення недоплачених коштів за машиномісце та сплати коштів, визначених ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов"язання. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо розірвання Договору, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних щодо розірвання Договору, тому не підлягають і задоволенню вимоги щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу машиномісце, а також скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за відповідачем права власності на машиномісце, оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про розірвання Договору. З урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даному випадку покладаються на позивача, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed