Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

26 липня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу зареєстрованого 23 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Олександрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 30. В обґрунтуванні позову посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, кожний має різні погляди на сімейне життя. Сторони втратили почуття взаємної любові та поваги один до одного. Подальше подружнє життя та збереження сім`ї неможливе. Сторони від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 31 липня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02 серпня 2023 року сторони отримали вищевказану ухвалу суду. 09 серпня 2023 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання їх спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 липня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя між ними не склалося, оскільки протягом спільного проживання з`ясувалося, що характери та погляди на життя сторін є різними та сімейні питання кардинально відрізняються, що унеможливлює подальше подружнє життя. Між сторонами немає взаєморозуміння та не можуть дійти спільної точки зору у спірних питаннях через різні сімейні цінності. На даний час шлюб має суто формальний характер. Крім того, оскільки їх син є малолітнім, не досяг 14 років, визначення місця проживання здійснюється за згодою батьків. Наразі спільний син постійно проживає та буде залишатись у подальшому проживати з ним. Тому, просить зустрічний позов прийняти до розгляду та задовольнити його. Сторони в судове засідання не з`явилися. Проте, 23 серпня 2023 року подали до суду письмові заяви про проведення даного судового засідання без їх участі, та просять суд вирішити питання про об`єднання первісного позову із зустрічним. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року зустрічний позов прийнято до розгляду та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Здійснено перехід судового розгляду справи зі спрощеного позовного провадження на загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Надано строк третій особі, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчому комітету Світловодської міської ради в особі Органу опіки та піклування для подачі до суду відповідного висновку щодо вирішення вказаного спору. 19 вересня 2023 року від третьої особи Виконавчого комітету Світловодської міської ради в особі Органу опіки та піклування надійшов висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , де зазначено, що доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком гр. [PERSON] . Відповідач за зустрічним позовом, правом на подання відзиву, в порядку ст.178 ЦПК України, не скористався. Сторони в судове засідання не з`явилися. Проте, 21 вересня 2023 року подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] позовні вимоги визнає та просить суд їх задовольнити, щодо визначення місця проживання спільного сина [PERSON] разом з батьком не заперечує. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] - щодо розірвання шлюбу не заперечує, щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] разом з ним підтримує в повному обсязі та просить суд позов задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. 23 липня 2011 року сторони у справі уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Олександрійського районного управління юстиції у кіровоградській області, актовий запис №30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . (а.с.3) Від шлюбу у сторін є малолітній син - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 404, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] . (а.с.5) На даний час дитина зареєстрована та проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.32). Місце реєстрації та проживання матері - [PERSON] , є адреса: [ADDRESS] . (а.с.4) Відповідно до довідки Комунального закладу «Ліцею №10 «Престиж» від 04.08.2023 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-Б класі даного закладу. (а.с.22) Відповідно до висновку Світловодської міської ради Кіровоградської області Виконавчого комітету, як органу опіки та піклування від 18.09.2023 року - доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-45). Згідно ст.ст.104, 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до приписів ст.112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин. Сторони майнового спору не мають. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки, доказів того, що позивач на даний час вагітна не надано, то у відповідності до ст.110 Сімейного кодексу України, позивач мав право на пред`явлення даного позову. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу, тому позовні вимоги первісного позову - підлягають задоволенню, а шлюб - розірванню. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо заявлених позовних вимог за зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , з 2016 року, що підтверджено матеріалами справи та ніким не спростовано. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити так, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами той факт, що дитина [PERSON] , [INFO] , протягом останнього часу проживає разом з батьком. Спору між ним та [PERSON] щодо місця проживання сина не має. Отже, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що вимога зустрічного позову про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. Виходячи з як найкращого забезпечення інтересів дітей та враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини за адресою разом з батьком, його прихильність до батька, забезпечення сталості його соціальних зв`язків з батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним підлягає задоволенню. В зв`язку з тим, що відповідач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом визнали позов до початку розгляду справи по суті, то у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved