Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що з відповідачкою одружились 25.04.2006 року. Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - [INFO] та дочка [PERSON] - [INFO] . Позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у них відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. З відповідачкою мало спілкуються, вона на даний час проживає окремо, діти зареєстровані та проживають разом з позивачем. Позивач повністю займається вихованням дітей. Сім`я розпалась, на даний час шлюб носить формальний характер. Тому позивач змушений звернулася до суду, просить шлюб розірвати, а також залишити дочок [PERSON] та [PERSON] проживати разом із ним. Позивач подав заяву розгляд справи без його участі. Позов підтримує та просить суд його задоволити. Відповідачка подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов визнає, не заперечує щодо розірвання шлюбу, а також щодо залишення дітей проживати разом із позивачем. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 25.04.2006 року зареєстрували шлюб у Середньоугринівській сільській раді Калуського району Івано-Франківській області, актовий запис №5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - [INFO] (а.с. 5) та дочка [PERSON] - [INFO] (а.с. 6). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, покладення судом обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 Сімейного кодексу України і суперечить його інтересам. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дочки [PERSON] - [INFO] , то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] - [INFO] (а.с. 5) на даний час досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. Вирішуючи вимоги позивача про залишення дочки [PERSON] проживати з позивачем, суд враховує, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини. Зазначаючи у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з батьками, суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed