Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивовано тим, що 22.05.2021 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. Від спільного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, вони фактично наразі не проживають разом, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, примирення між ними неможливе, шлюб існує формально, а тому виникла необхідність його розірвання. При цьому, дитина залишилася проживати разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Таким чином, для врегулювання питання проживання дитини, позивачка також просила суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Ухвалою суду від 14.02.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. За клопотанням сторони позивача 13.03.2023 року витребувано зі Служби у справах дітей ВМР висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Ухвалою суду від 29.06.2023 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. На адресу суду від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника, позов підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Крім того, після розірвання шлюбу просив суд змінити прізвище позивачки на дошлюбне - « [PERSON] » та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи Остапець Н.М. в судове засідання не з`явилася, однак, надала суду висновок Служби у справах дітей ВМР. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 22.05.2021 року, було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №967 (а.с.8). Від спільного шлюбу у сторін народилася дитина. Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №55343 від 11.11.2022 року (а.с.10). Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Ч.2 ст.112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охоронну дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч.1, 2 ст. 15 даного Закону зазначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1ст.З Конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно висновку про визначення місця проживання дитини наданого ООП ВМР №01/00/005/29554 від 25.05.2023 року, Орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.44). Однак, суд не приймає вказаний висновок до уваги, оскільки він ніяким чином не аргументований, позиція ООП ВМР щодо недоцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не грунтується на чинному законодавстві України щодо захисту та охорони дитини, та фактично порушує права дитини на визначення її місця проживання. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про необхідність визначити місце постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Крім того, оскільки шлюб фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, його необхідно розірвати. Відповідно до ст. 41 ЦПК України судові вирати стягнути з відповідача. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 155, 157, 160,161 СК України,

Outcome: approved