Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким: - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , внесену державним реєстратором Тузяком Павлом Тарасовичем, Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 08.12.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1432288246101, номер запису про право власності 23829598, індексний номер: 38612115; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. на [ADDRESS] , внесену державним реєстратором Тузяком Павлом Тарасовичем, Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 27.02.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1496120746101, номер запису про право власності 25039446, індексний номер: 39896650; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. на [ADDRESS] внесену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Романом Івановичем 20.11.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1496120746101, номер запису про право власності 29011545, індексний номер: 44146548. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСББ «Франка 23», будучи створене співвласниками і діючи в їх інтересах здійснює управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] . Власником квартири [ADDRESS] в цьому будинку була [PERSON] . Загальна площа цієї квартири становила 108,4 кв.м. і до неї на момент купівлі належала комора площею 25 кв.м. Без будь-яких правових підстав, [PERSON] приєднала до належної їй комори сусіднє приміщення загального користування площею 12,7 кв.м., яке має статус допоміжного і у якому проходять інженерні комунікації. В подальшому, державний реєстратор Тузяк П.Т. без будь-яких документів зареєстрував право власності на квартиру, до якої належала комора площею 37,7 кв.м., після чого він же провів державну реєстрацію права власності за [PERSON] на приміщення комори площею 37,7 кв.м. як на нежитлове приміщення і остання на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2018 відчужила ці приміщення на користь [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності на це нежитлове приміщення. Реєстрація права власності проведена з порушенням чинного законодавства та за відсутності відповідних правовстановлюючих документів, внаслідок чого з володіння ОСББ «Франка, 23» протиправно вибуло приміщення загального користування. Тому, просить в судовому порядку скасувати таку державну реєстрацію. Повноважний представник відповідача [PERSON] адвокат Добушовський О.В. подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що відповідач [PERSON] придбала нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу і її право власності у встановленому законом порядку зареєстровано. Натомість, керівник ОСББ «Франка, 23» почала чинити перешкоди відповідачу в користуванні власністю, відключила електроенергію та опломбувала лічильники, хоча відсутні докази про те, що приміщення має статус допоміжного і в такому не проходять комунікації. Вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки відповідач [PERSON] не порушувала норм чинного законодавства. Крім того, будинок переданий в управління ОСББ «Франка, 23» 29.03.2019, внаслідок чого останнє не вправі оскаржувати правовідносини між сторонами, які виникли до цього моменту. Просить в позові відмовити. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову. Крім того, пояснення щодо позову надала третя особа [PERSON] , яка вказала що у законний спосіб набула квартиру [ADDRESS] і при цьому, не придбавала спірного нежитлового приміщення площею 37,7 кв.м. і не має до нього жодного відношення. Тому, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 23.09.2019 та була передана для розгляду судді Шереметі Г.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно, цією ухвалою витребувано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» інвентаризаційну справу, заведену на будинок [ADDRESS] , а у приватного нотаріуса ЛМНО Шафрана Р.І. належним чином завірені копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.11.2018 та усіх документів, на підставі яких він укладений. Належним чином засвідчені копія договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.11.2018 та усіх документів, на підставі яких він укладений надійшли на адресу суду 14.01.2020 (т.1 а.с.100-126), а матеріали інвентаризаційної справ, заведеної на будинок [ADDRESS] 17.01.2020 (т.1 а.с.129). Разом з позовною заявою позивач також подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.09.2019 (т.1 а.с.53) в задоволенні цієї заяви відмовлено. Також, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 31.01.2020 (т.1 а.с.134) витребувано в Управління державної реєстрації Львівської міської ради належним чином завірені копії усіх документів, на підставі яких державним реєстратором Жирівської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39896111 від 27.02.2018 року. Зазначені матеріали надійшли на адресу суду 29.02.2020 (т.1 а.с.137-144). На підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 1 від 18.01.2021 (т.1 а.с.151) у справі проведено повторний автоматизований розподіл, після чого така передана в провадження судді Леньо С.І. (у зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І.). Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2021 (т.1 а.с.152) справу прийнято до провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання та визначено строк і черговість подання заяв по суті справи. Після цього за відповідним клопотанням представника позивача (т.1 а.с.171) ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.09.2021 (т.1 а.с.186) витребувано в Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради (м. Львів, вул. Городоцька, 299) належним чином завірені копій усіх документів на підставі яких державним реєстратором Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39896650 від 27.02.2018. Зазначені документи надійшли на адресу суду 28.10.2021 (т.1 а.с.190-197). Крім того, за відповідним клопотанням представника позивача (т.1 а.с.199) ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.11.2021 (т.1 а.с.201) витребувано в Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради (м. Львів, вул. Городоцька, 299) належним чином завірені копій усіх документів на підставі яких державним реєстратором Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38612115 від 08.12.2017. Зазначені документи надійшли на адресу суду 23.02.2022 (т.1 а.с.220-225). З огляду на отримані докази 17.05.2022 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог та викладення їх в остаточній редакції (т.1 а.с.227-230). Після надання можливості ознайомитись із зазначеною заявою ухвалою від 31.05.2022 (т.2 а.с.1), яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв заяву до розгляду, проти чого також не заперечив представник відповідача Макарової А.О. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Пам`ятки про права та обов`язки неодноразово вручались попереднім складом суду. Зрештою, інтереси сторін представляли адвокати, а відтак в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.12.2022 (т.2 а.с.22). Справа призначена до судового розгляду по суті. Після закриття підготовчого провадження сторони повідомили, що під час розгляду справи квартира [ADDRESS] була відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.2021 (т.2 а.с.53-54). У зв`язку з цим ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.04.2023 (т.2 а.с.45) останню залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Повноважні представники позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] під час виступу із вступним словом позов визнав частково, а саме про скасування реєстрації права власності за його довірителькою. Щодо незаконності приєднання та відчуження спірного приміщення відповідачем [PERSON] погоджується з доводами сторони позивача. Представник відповідача [PERSON] під час виступу із вступним словом проти позову заперечила, вказала, що її довірителька придбавши квартиру, добросовісно була впевнена, що спірне приміщення входить до складу майна, так як там були єдині комунікації. В подальшому зрозуміла необхідність належного оформлення документів, тому на пропозицію незнайомих людей погодилася на це, при цьому жодних неправомірних дій зі свого боку не вчиняла. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шафран Р.І. подав відповідну окрему заяву, а [PERSON] в своїх письмових поясненнях просить проводити розгляд справи у її відсутності. Представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 16.04.2016 Установчими зборами співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] затверджено Статут Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Франка 23» (т.1. а.с.19-24). На підставі цього відповідні відомості про юридичну особу ОСББ «Франка 23» внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що стверджується відповідним витягом (т.1 а.с.30-32). Відповідно до Акту приймання-передачі від 23.05.2018, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.28-29), житловий комплекс за адресою [ADDRESS] передано з балансу ЛКП «Управитель» на баланс ОСББ «Франка 23». Згідно Акту, будинок багатоквартирний та складається з 65 квартир. Загальна площа будинку становить 8\~919,15 кв.м. Вказаний акт затверджено наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 139 від 29.03.2019 (т.1 а.с.27). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17.10.2005 (т.1 а.с.168), відповідач [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . Пунктом 2 цього договору передбачено, що квартира складається з трьох кімнат житловою площею 64,5 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 108,4 кв.м. До квартири належить комора в підвалі площею 25 кв.м. Незважаючи на зазначені факти, 08.12.2017 державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] прийняв рішення № 36812115 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] (т.1 а.с.224) і згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.225), до зазначеної квартири належить комора в підвалі площею 37,7 кв.м., хоча підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 17.10.2005, за умовами якого до квартири належала лише комора в підвалі площею 25 кв.м. При цьому, згідно матеріалів реєстраційної справи (т.1 а.с.221-225), відповідач [PERSON] взагалі не подавала жодних документів відносно комори в підвалі площею 37,7 кв.м. В подальшому державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] прийнято рішення № 39896650 від 27.02.2018 (т.1 а.с.195) про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , про що також видано відповідний витяг (т.1 а.с.196). Згідно матеріалів реєстраційної справи (т.1 а.с.191-197), для реєстрації права власності на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. відповідач [PERSON] подала виключно висновок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/1762 від 19.02.2018 (т.1 а.с.194) про технічну можливість відокремлення комори в підвалі площею 37,7 кв.м. від квартири [ADDRESS] та технічний паспорт на нежитлові приміщення від 26.02.2018 (т.1 а.с.193). Згідно з цим технічним паспортом, приміщення позначене літ. ХІІ-4 має площу 12,7 кв.м., а інші сусідні приміщення, позначені літ. Х-1, ХІІ-1, ХІІ-2, ХІІ-3, ХІІ-5, ХІІ-6 мають загальну площу 25 кв.м. Як стверджує позивач, саме приміщення ХІІ-4 площею 12,7 кв.м. відповідач [PERSON] протиправно приєднано до інших приміщень. Допитана в судовому засіданні як свідок голова ОСББ «Франка 23» [PERSON] показала, що [PERSON] після купівлі квартири самовільно захопила приміщення загального користування площею 12,7 кв.м., яке має статус допоміжного і у якому проходять інженерні комунікації, розвела там антисанітарію. Після чого без згоди ОСББ оформила на нього право власності і таке приміщення незаконно було переведено у нежитлове. Допитана як свідок відповідач [PERSON] дала показання про те, що при придбанні квартири була переконана, що приміщення площею 12,7 кв.м. входить до складу усього майна, тому ним правомірно користувалася. Наявність антисанітарії заперечує. Коли виникла необхідність відчужити майно незнайомі люди запропонували оформити належні документи, на що вона погодилася. Вона особисто цією процедурою не займалася. Також свідок підтвердила, що в заяві на приєднання спірного приміщення до її квартири відсутні підписи всіх власників квартир будинку. Після того, як нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. було відокремлено від квартири, тим же державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] прийнято рішення № 39896111 від 27.02.2018 (т.1 а.с.142) про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , про що також видано відповідний витяг (т.1 а.с.143), згідно якого загальна площа квартири становить 108,4 кв.м. без будь-якої згадки про приналежність до квартири комори в підвалі. Таким чином, відповідач [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] площею 108,4 кв.м. та окремо також стала власником нежитлового приміщення площею 37,7 кв.м. в будинку цьому будинку. На підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2018 (т.1 а.с.101-102) відповідач [PERSON] відчужила нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] на користь відповідача [PERSON] , а згідно договору купівлі-продажу від 04.01.2021 відчужила на користь [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] площею 108,4 кв.м. З метою скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за відповідачами позивач звернувся до суду з цим позовом. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша-друга статті 358 ЦК України). Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 вищевказаного Закону спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Згідно із частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. За визначенням, яке закріплено в статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку є юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Права об`єднання співвласників багатоквартирного будинку визначені у статті 16 цього Закону, за змістом яких об`єднання має право, серед іншого, захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності. Аналогічне право передбачене в пункті 14 Статуту ОСББ «Франка 23», згідно якого до компетенції правління належить припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласників. У справі яка розглядається позивач звернувся до суду з позовом з приводу протиправного захоплення одним із співвласників будинку приміщення, позначеного літ. ХІІ-4 площею 12,7 кв.м., яке в першу чергу є спільним майном багатоквартирного будинку, незалежно від того, чи має воно статус допоміжного, оскільки допоміжні приміщення в тому числі відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визнаються спільним майном багатоквартирного будинку. При цьому, згідно протоколу збрів ОСББ «Франка 23» від 27.12.2018 (т.1 а.с.248), Збори уповноважили голову правління підготувати всі документи та подати відповідний позов до суду з приводу захоплення підвального приміщення відповідачем [PERSON] . Отже, ОСББ «Франка 23» вправі пред`явити даний позов. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній установлюються законом. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових права на нерухоме майно. У постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України. Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності або права оренди хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 463/3887/19 (постанова від 28.06.2023), суть державної реєстрації прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Однак у справі яка розглядається державний реєстратор Тузяк П.Т. 08.12.2017 прийняв рішення № 36812115 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] з коморою в підвалі площею 37,7 кв.м. за відповідачем [PERSON] без будь-яких документів, які б свідчили про набуття відповідачем [PERSON] права власності на комору в підвалі площею 37,7 кв.м. Більше того, ні в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] , ні в матеріалах реєстраційних справ немає жодного іншого документа, який би підтверджував набуття відповідачем [PERSON] права власності на приміщення комори в підвалі площею 37,7 кв.м. Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Серед підстав для відмови в державній реєстрації прав, передбачених частиною першою статті 24 Закону визначені такі: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до частини другої статті 24 Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Всупереч зазначеним нормам, за наявності достатніх підстав для відмови в державній реєстрації прав і за відсутності документів, які би посвідчували право власності [PERSON] на приміщення комори площею 37,7 кв.м., державний реєстратор Тузяк П.Р. прийняв протиправне рішення про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] від 08.12.2017 індексний номер № 36812115 в частині, що стосується реєстрації права власності на приміщення комори в підвалі площею 37,7 кв.м. і тому, в цій частині відповідну позовну вимогу слід визнати обґрунтованою та задоволити. В іншій частині, зокрема що стосується реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] площею 108,4 кв.м. рішення державного реєстратора Тузяка П.Т. від 08.12.2017, індексний номер 38612115 відповідає вимогам закону, оскільки право власності [PERSON] на цю квартиру набуто на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2005 і тому, в цій частині таке рішення не підлягає скасуванню. Іншими словами, протиправність рішення державного реєстратора Тузяка П.Т. від 08.12.2017, індексний номер 38612115 полягає лише в тому, що поряд з квартирою ним зареєстровано право власності на комору в підвалі площею 37,7 кв.м., на яку відповідач [PERSON] не набула права власності. Відповідно, скасуванню підлягає лише державна реєстрація права власності в частині, що стосується комори в підвалі площею 37,7 кв.м. Як наслідок, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. на [ADDRESS] , внесена державним реєстратором Тузяком П.Т., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1496120746101, номер запису про право власності 25039446, індексний номер: 39896650, оскільки у відповідача [PERSON] ніколи не виникало права власності на приміщення підвалу площею 37,7 кв.м., внаслідок чого таке приміщення не могло бути відокремленим незалежно від змісту висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/1762 від 19.02.2018, який до того ж, навіть не є правовстановлюючим документом. При цьому, таких висновків суду не спростовує долучена до матеріалів справи копія заяви мешканців будинку [ADDRESS] від 07.08.2017 про надання відповідачу [PERSON] згоди на приєднання до квартири [ADDRESS] приміщення підвалу площею 12,7 кв.м., оскільки така заява не може заміняти собою рішення співвласників багатоквартирного будинку і ніщо не свідчить про те, що цю заяву підтримала більшість мешканців будинку. Зрештою, така заява адресувалась голові Личаківської районної адміністрації ЛМР і як уже зазначалось вище, ні в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] , ні в матеріалах реєстраційних справ немає жодного документа, в тому числі від Личаківської районної адміністрації ЛМР, який би підтверджував набуття відповідачем [PERSON] права власності на приміщення комори в підвалі площею 37,7 кв.м. В такому випадку немає необхідності досліджувати питання про наявність у спірного приміщення статусу допоміжного, оскільки суд уже встановив відсутність у [PERSON] права на таке приміщення. Відповідно, статус такого приміщення не має правового значення. Що ж стосується позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. на [ADDRESS] , в її задоволенні належить відмовити. Зокрема, як уже зазначалось вище, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, якою є лише офіційне визнання державою фактів набуття речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних договорів, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Сам же договір на підставі якого набувається право власності, з огляду на презумпцію правомірності правочину, яка закріплена в статті 204 ЦК України, вважається чинним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Державна реєстрація права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення площею 37,7 кв.м. на [ADDRESS] проведена на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.11.2018, і на відміну від попередніх випадків, коли право власності реєструвалось без будь-якого правовстановлюючого документа, така державна реєстрація є похідною від юридичного факту, яким є договір купівлі-продажу від 20.11.2018. Відповідно, належним способом захисту в цій частині є вирішення питання про дійсність зазначеного правочину, а не про скасування проведеної на підставі нього державної реєстрації права власності. Тому, в цій частині в задоволенні позову належить відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи та характер спірних правовідносин, суд вважає, що він дав відповіді на основні питання і немає необхідності детально обґрунтовувати інші аргументи сторін, що відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З цих же підстав не мають правового значення покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки у межах даної справи підлягали встановленню обставини набуття відповідачем [PERSON] права власності на підвальне приміщення, що не може встановлюватись на основі показів свідків, адже за загальним правилом, яке закріплено в частині першій статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 3 842 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.2). Оскільки суд задоволив лише позовні вимоги, заявлені до відповідача [PERSON] , судовий збір підлягає стягненню лише з неї. На підставі наведеного та

Outcome: partial