Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним (фіктивним). Позов мотивований тим, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні були зареєстровані також родичі позивача, які не бажали добровільно виселитись з квартири та знятись з реєстрації. Тому позивач домовилась укласти фіктивний договір купівлі-продажу із відповідачем [PERSON] , який після набуття права власності на квартиру, як новий власник, буде мати право звернутись до суду та здійснить дії щодо примусового виселення і зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На виконання вказаних домовленостей, між позивачем та [PERSON] , 05 грудня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., за реєстровим № 3150. Після укладення договору, [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] виконав свою частину домовленості. Фактичним власником квартири увесь час залишалась позивач, оскільки проживала у спірному житлі, сплачувала комунальні послуги. Однак в подальшому [PERSON] помер, а його родичі, зокрема, правонаступник [PERSON] відмовилась повертати квартиру у власність позивача, повністю успадкувала це майно та відмовляється йти на будь-які контакти. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2003 року, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки його метою було лише обійти законодавче обмеження, та шляхом набуття права власності іншою особою, виселити усіх осіб, які проживають у житлі (як членів сім`ї колишнього власника, так й інших осіб). Відтак, такий договір містить усі ознаки фіктивного правочину. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., за реєстровим № 3150, недійсним (фіктивним). Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги необґрунтованими. Вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, тому просить суд застосувати строк позовної давності. Звертає увагу, що для кваліфікації договору як фіктивного необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, а якщо на виконання такого договору було передано майно, він не може бути визнаним фіктивним. Крім того, [PERSON] постійно хворів, проживав у Києві, тому не міг укласти фіктивний договір, ніяких домовленостей з позивачем не мав. Він придбав означену квартиру, передавав грошові кошти [PERSON] , а коли родичі позивачки відмовились виселитись із квартири, змушений був звернутись до суду для примусового їх виселення. Також по особовому рахунку на квартиру обліковуються значні суми заборгованості за комунальні послуги, тому позивач не займалась утриманням квартири. З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову. [PERSON] подала відповідь на відзив, узагальнені доводи якої аналогічні змісту позовної заяви. Додатково вказує, що домовленість із [PERSON] дійсно існувала, а право на подання позову у неї виникло у 2017-му році, коли [PERSON] порушив домовленість, тож строк позовної давності не пропущений. Виселення родичів здійснювалось [PERSON] на виконання умов фіктивного правочину, оскільки згідно ст. 156 ЖК УРСР, за членами сім`ї позивача збергіалось право користування житловим приміщенням. При цьому [PERSON] не ставив питання про виселення [PERSON] , оскільки знав хто є фактичним власником квартири, та був обізнаний про те, що договір купівлі-продажу є фікцією. Вказане можуть підтвердити свідки. Тому позивач наполягає на задоволенні позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року, позовну заяву залишено без руху, надано строк позивачу для усунення її недоліків. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] , справа передана судді Лукіновій К.С., яка ухвалою від 30.12.2020 прийняла її до свого провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2021, залучено до участі у справі Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області. Після закінчення відрядженні судді Лукінової К.С., справа не була розглянута, та передано згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022, справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2022, закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, просив її задовольнити повністю. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив застосувати строк позовної давності та на цій підставі відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Представник Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в судове засідання представника не направив, повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що у власності позивача [PERSON] перебувала квартира, загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 29.10.1996 року за реєстром 2-10821 та зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 05.11.1996, за № 279п, реєстровим № 4. 05 грудня 2003 року між [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., за реєстровим № 3150 (далі договір). Відповідно до п. 1 договору, продавець ( [PERSON] ) продала, а покупець ( [PERSON] ) купив квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 4 договору, продаж цей вчинено за п`ятнадцять тисяч триста п`ятнадцять гривень, які продавець одержала повністю від покупця до підписання цього договору. У названому пункті договору міститься таке: Я, продавець, своїм підписом під цим договором, підтверджую проведення зі сторони Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо неї претензій майнового характеру. Як видно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] 17.02.2005. Отже, суд вбачає, що продавцем [PERSON] було здійснено продаж належної їй квартири на користь гр. [PERSON] . Пунктом 6 договору зафіксовано, що сторони підтверджують, що ця угода відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали б її використанню за призначенням на момент огляду покупцем не виявлено. Договір було підписано у присутності нотаріуса, особу підписантів встановлено, їх дієздатність перевірено. 11.07.2018 року, тобто через 14 років з моменту укладання договору, [PERSON] вирішила звернутись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , та ставить питання про визнання вищевказаного договору фіктивним. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК\~435-15\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Як вказує [PERSON] , нею було вирішено виселити родичів з квартири, яка їй належить, а оскільки за ст. 156 ЖК УРСР такі особи не могли бути виселені та за ними зберігалось право користування житловою площею, [PERSON] вигадала схему, відповідно до якої мала на меті змінити власника квартири, та за домовленістю із останнім, вжити заходів щодо звернення до суду з позовом про виселення родичів. За законодавством, особа, яка набуває право власності на нерухомість, може вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі шляхом виселення усіх осіб, які проживають у житлі, в тому числі членів сім`ї попереднього власника, малолітніх осіб. [PERSON] перебувала у дружніх стосунках із [PERSON] , тому запропонувала йому стати власником квартири на деякий час, та допомогти їй виселити родичів, на що [PERSON] погодився. На виконання досягнутих домовленостей, [PERSON] і [PERSON] уклали оскаржуваний договір. Однак лише 30.04.2015 [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Указане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Всі особи були виселені примусово за допомогою виконавчої служби. Однак після виконання домовленостей, [PERSON] почав ухилятись від оформлення договору купівлі-продажу, згідно якого квартира була б повернута у власність [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Його правонаступником є його донька [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та набула право власності на спірну квартиру. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Конструкція фіктивного правочину дозволяє поширювати її на будь-які правочини (односторонні, дво- чи багатосторонні), хоча, зазвичай, застосовується щодо договорів. Фіктивний правочин належить до оспорюваних правочинів, і, визначаючи суб`єктів, які вправі його оспорювати, слід враховувати положення ч. З ст. 215\~ЦК України, відповідно до якої це може бути сторона правочину або інша заінтересована особа. Наприклад, дружина звертається з позовом про визнання недійсним договору дарування автомобіля чоловіком, який начебто укладено. Насправді ж чоловік намагається вилучити автомобіль із сукупності спільного майна подружжя, щоб залишити його собі. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.\~Такий правочин завжди укладається умисно. В абзаці 1 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~передбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В інших випадках (наприклад, якщо одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна. Доводи позивача та її представника, що договір купівлі-продажу не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, тобто є фіктивним, суд не може прийняти, оскільки договір був укладений у формі, встановленій законом, підписаний сторонами без зауважень та заперечень; між сторонами проведено розрахунки, що зафіксовано у тексті договору. Наведене свідчить про намагання сторін досягти реальних правових наслідків, як то передачі грошових коштів за квартиру чи набуття [PERSON] права власності на неї. Позиція позивача щодо наявності домовленостей із [PERSON] з приводу виселення родичів та виконання ним інших дій, не обумовлених договором купівлі продажу, не підтверджується нічим, окрім, власне, пояснень самої [PERSON] . В ході розгляду справи жодного доказу, який би підтверджував, що сторони дійсно мали на меті досягти інших правових наслідків, не пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, суду не надано. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що вона була обізнана про те, що [PERSON] уклала договір та продала квартиру, однак не знала, що між сторонами були якісь інші домовленості, тобто підтвердити або спростувати факт цих домовленостей не може. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.\~58,\~59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач належним чином не довела суду обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та їх недоведеність у встановленому порядку. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли підтвердити фіктивність оспорюваного правочину, в матеріалах справи немає. Суд також враховує, що позивач вже зверталась до суду з приводу укладеного договору купівлі продажу, однак згідно змісту позовних вимог, повідомляла інші обставини, зокрема, що отримала від [PERSON] грошові кошти за квартиру, але не у повному обсязі. Тобто є неузгодженість правової позиції позивачки, що додатково свідчить про те, що договір купівлі-продажу мав реальний, а не фіктивний характер. За таких обставин, суд дійшов переконання, що договір купівлі продажу від 05 грудня 2003 року був укладений правомірно, і судом не встановлено жодних обставин, які б давали підстав для висновку про його недійсність. Відтак, позов визнається необґрунтованим, тому суд вважає можливим відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Стосовно заяви відповідача та представника про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне таку заяву залишити без задоволення, оскільки строк позовної давності за загальним правилом застосовується до спірних правовідносин лише у випадку, коли позов є обґрунтованим. В даному випадку позивачем не доведено позовні вимоги, і позов визнаний судом необґрунтованим, тому суд відмовляє у його задоволенні з цих підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не компенсуються та віднесені на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed