Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Бучацького районного суду від 24 січня 2022 року у цивільній справі №595/1016/21 вона являється власником 5/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON] . Інша 1/6 частина будинку ні за ким з осіб не зареєстрована. Втім, право на спадкування цієї частки майна має її брат [PERSON] , як на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті [PERSON] . Так, на даний час в будинковолодінні [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: [PERSON] (з 28 червня 1985 року) та [PERSON] (з 21 червня 1991 року). При цьому, [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з липня 2022 року. Звертає увагу, що на момент як вона стала власником житлового будинку відповідачі не були членами її сім`ї, з нею не проживали та не вели спільного господарства, що стверджується актом №287 від 06 липня 2023 року. На її вимогу останні добровільно не знялися з реєстраційного обліку за адресою по [ADDRESS] , відтак їхня реєстрація у вказаному будинку позбавляє її права на отримання субсидій, створює інші незручності, перешкоди, внаслідок яких вона не може вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном. За наведених обставин просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,залишено без руху та надано позивачу строк 10 (десять) днів з дня вручення копії такої для усунення недоліків. 09 серпня 2023 року на виконання вищенаведеної ухвали, позивач направив на адресу суду заяву з копією квитанції про сплату судового збору. Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23 серпня 2023 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на адресу суду надійшов віздив на позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право користувааання житловим приміщенням, в якому такі просять в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Зазначають, що власником 5/6 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться у [ADDRESS] , є позивач. Право власності на іншу 1/6 частину того ж будинковолодіння на сьогоднішній день ні за ким не зареєстровано, проте виникло у [PERSON] , як спадкоємця, який має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті [PERSON] . На даний час їхнє, відповідачів, місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Звертають увагу, що вони не проживають у спірному будинковолодінні з середини серпня, а не з липня 2022 року, з тих підстав, що позивач фактично вигнала їх з житлового будинку, дала час до вересня, щоб вони з`їхали. Вони не були членами сім`ї позивача, з нею не проживали та не вели спільного господарства. Спадкодавець [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] та [PERSON] , який був чоловіком відповідачки [PERSON] , а батьком відповідача [PERSON] та рідним братом спадкоємця 1/6 частини будинковолодіння - [PERSON] [PERSON] проживала із сином [PERSON] та сім`єю останнього. В 2004 році дочка [PERSON] - позивач [PERSON] , піклуючись про матір, забрала останню по місцю свого проживання в м.Тернопіль, де [PERSON] і померла. Там же [PERSON] склала заповіт на все своє майно на користь дочки - [PERSON] . Звертають увагу, що вимоги позивача про добровільне зняття з реєстраційного обліку за адресою в [ADDRESS] , не було і така є незаконною. Позивачу достовірно відомо, що вони не мають житлового приміщення, де б могли зареєструватися. На сьогоднішній день вони знімають житло по сусідству з господарством позивача. Окрім того, позивач не має права на субсидію по місцю знаходження її майна в [ADDRESS] , оскільки там не проживає, не планує проживати і не проживала з часу виїзду до постійного місця проживання в м.Тернопіль. Разом з тим, вони не можуть створювати позивачу незручності та перешкоди в даному житловому будинку, оскільки позивач у спірному будинковолодінні не проживала з часу одруження жодного дня. Реєстрація місця їхнього проживання і сам факт їхнього проживання в будинку не перешкоджає позивачу вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном, позивач такі не навела. Крім того, право оформлення права власності на іншу 1/6 частку у спірному будинковолодінні, як спадковому майні, після смерті [PERSON] , має її син [PERSON] . Зауважують, що згоди на зняття з реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] не дає. Окрім того, вимог до них про зняття їх з реєстрації місця проживання останній не має. Бути залученим до участі у даній справі як третя особа на стороні позивача і дати згоду на зняття з місця реєстрації відповідачів [PERSON] не може, оскільки його право на 1/6 частину будинковолодіння не зареєстроване в порядку, визначеному діючим законодавством. Вважають, що не маючи згоди іншого співвласника, [PERSON] не може реалізувати заявлені нею вимоги як в досудовому так і в судовому порядку. За наведених обставин просять відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Алексенко С.Л., будучи присутнім у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, позов підтримав в повному обсязі та просив такий задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи присутніми у судовому засіданні, просили відмовити у позові в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] , додатково пояснила, що вона була вселена у спірне домоволодіння зі згоди матері її чоловка [PERSON] з 28 червня 1985 року, з того часу вона безперервно проживала за вказаною адресою з чоловіком [PERSON] дітьми та матір`ю чоловіка - [PERSON] . У 2004 році дочка останньої - [PERSON] забрала матір до себе у м. Тернопіль, де вона у 2020 році померла. У 2018 році помер її чоловік [PERSON] , після його смерті мати останнього не пред`являла до них вимогу покинути їх місце проживання. На сьогодні вони залишилися без житла, оскільки позивач вигнала їх з будинковолодіння в якому вона проживала з 1985 року та на даний час вимушена проживати у сусідки. Відповідач [PERSON] також пояснив, що зареєстрований за вказаною адресою з часу народження, з 21 червня 1991 року. У серпні 2022 року вони з матір`ю покинули місце проживання за адресою [ADDRESS] на вимогу сестри її батька [PERSON] . Жоних перешкод у володінні житлом вони з матір`ю позивачу не чинили та не чинять. Пояснив, що на сьогодні у них немає іншого житла як і немає змоги зареєструватися за іншою адресою. Зазначив також, що брат його батька - [PERSON] , який має право на спадкування 1/6 частки спірного житлового приміщення, не заперечує, щоб вони були зареєстровані у такому, проте, через неналежний стан здоров`я він не має змоги оформити право власності на спадкове майно, як і прибути в судове засідання. Зазначив, що в акті, який долучений до матеріалів справи, висвітлена неправдива інформація щодо того, що вони не проживають за вказаною адресою з липня 2022 року. Особи, які зазначені в акті не є їхніми близькими сусідами, тому просить такий акт не приймати до уваги. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступних підстав. Згідно рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року, у справі №595/1016/21, за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме, на 5/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №309064548, сформованого 06 вересня 2022 року, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 84,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності (розмір частки 5/6), належить [PERSON] ; дата та час державної реєстрації: 30 серпня 2022 року; підстава для державної реєстрації: рішення Бучацького районного суду Тернопільської області, серія та номер 595/1016/21. За даними довідки №238, виданої Бучацькою міською радою 31 травня 2023 року, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована з 28 червня 1985 року по даний час [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою з 21 червня 1991 року по даний час, проте не проживають за зазначеною адресою з 01 липня 2022 року. Як вбачається з акту опиту сусідів № 287, складеного старостою Бариського старостинського округу Чортківського району Тернопільської області 06 липня 2023 року, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою по [ADDRESS] , з 01 липня 2022 року. [PERSON] зверталася до Бучацької міської ради із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) 19 липня 2023 року, в якій просила зняти з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , однак їй було в цьому відмовлено, оскільки подано неповний пакет документів, а саме, відсутня згода співвласників житла. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. ЦК України врегульовано, що особистий сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут може передбачати право користування чужим нерухомим майном; члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом; сервітут припиняється в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ст. 401 ч. 1, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 404 ч. 3, ст. 405 ч.ч. 1, 2, ст. 406 ч. 1 п. 4, ч. 2). При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. При зверненні до суду [PERSON] , як власник спірного будинку, обрала спосіб захисту у виді припинення сервітуту та просить позбавити відповідачів права користування чужим майном, посилаючись на те, що відповідно до рішення Бучацького районного суду Тернопільської області вона є власником 5/6 частини житлового приміщення, що знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . Вказує, що відповідачі не проживають в будинку з липня 2022 року. В той час, як вона стала власником спірного домоволодіння, відповідачі не були членами її сім`ї, з нею не проживали та не вели спільного господарства. Зазначає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, є необхідним для усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, оскільки реєстрація [PERSON] та [PERSON] створює їй труднощі для отримання субсидії. При вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між учасниками справи існують конфліктні відносини щодо користування спірним будинком, у зв`язку з чим відповідачі позбавлені можливості проживати за місцем реєстрації, однак вони не втрачали інтерес до цього житла. Суд враховує те, що [PERSON] є співвласником житлового будинку, який знаходиться за адресою по [ADDRESS] , а саме 5/6 частини спірного будинковолодіння, проте в матеріалах справи відсутня згода іншого співвласника вказаного житла щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням. Крім того, суд, оцінюючи спірні правовідносини, враховує і те, що відповідачі у будинку за адресою по [ADDRESS] проживали та були зареєстровані до набуття позивачем права власності на нього на підставі рішення суду, [PERSON] не довела, що реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює їй перешкоди в реалізації правомочностей власника, а тому визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням є порушенням права відповідачів на повагу до їх житла, передбаченого статтею 8 Конвенції. Так, як вбачається з поданих документів, [PERSON] зареєстрована у спірному будинковолодінні з 28 червня 1985 року, а [PERSON] - з 21 червня 1991 року. Відповідач [PERSON] на законних підставах вселилася у спірний житловий будинок де проживала з сім`єю, зокрема зі згоди колишнього власника, матері її чоловіка - [PERSON] , що підтвердив у судовому засіданні й представник позивача. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинкововдінні з часу народження. У даному випадку судом не втановлено, що інтереси позивача як власника квартири переважають над інтересами відповідачів, які також зареєстровані у спірному будинку та проживали в ньому протягом доволі тривалого часу, зокрема відповідач [PERSON] зареєстрована та проживала у такому впродовж більш ніж 35 років, а відповідач [PERSON] - понад 31 рік. Судом не встановлено, що відповідачі з неповажних причин не проживають за місцем реєстрації, натомість за їх твердженнями, вони перебувають у конфліктних відносинах з позивачем та покинули спірне домоволодіння за її вимогою, що в судовому засіданні не спростовано стороною позивача. Належних чи допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі набули права власності, або права постійного користування іншим житлом справа не містить. Крім того, суд критично оцінює як доказ акт про не проживання [PERSON] та [PERSON] в будинку, розташованому за адресою в [ADDRESS] від 06 липня 2023 року, оскільки такий не містить посилання на причини відсутності відповідачів за місцем реєстрації. Свідки, які зазначені в акті №238 від 31 травня 2023 року, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні не допитувались, сторона позивача не клопотала про їх допит в якості свідків. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд зазначає, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що на думку суду позивач у даній справі не довела. Тому суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів вважає, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено, а отже, відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду (ст.47 Конституції України, ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ст.311 ЦК України). Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed