Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

У вересні 2019 року гр. [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Позов мотивований тим, що позивач має у користуванні службову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Наприкінці вересня 2019 - го року до неї звернувся [PERSON] з проханням звільнити вказану квартиру, оскільки він є новим її власником. В подальшому позивач дізналась, що між відповідачем та Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було укладено 10 вересня 2019 року договір купівлі - продажу № 264/А, за яким службова квартира, у якій мешкає позивач, була відчужена на користь [PERSON] . Позивач вважає договір купівлі - продажу № 264/А від 10.09.2019 протиправним, оскільки спірна квартира перебуває у постійному користуванні [PERSON] на підставі рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради № 312 від 20.04.2007, та службового (спеціального) ордеру № 7 від 14 травня 2007 року, тому продаж квартири здійснено без її згоди, та будь-якого повідомлення, а отже з порушенням її прав та інтересів як особи, що користується цієї житловою площею. Також продаж приміщення було вчинено без проведення технічної інвентаризації, без проведення грошової оцінки вартості майна та без згоди Фонду Державного майна України. Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем було встановлено, що [PERSON] продав 1/2 частини спірного майна [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 3-775 від 09.09.2021. На думку позивача, [PERSON] не мав право продавати частину спірної квартири, оскільки набув право власності на це приміщення у незаконний спосіб, тому договір купівлі - продажу № 3-775 від 09.09.2021 укладений з тими самими порушеннями як і первісний договір купівлі - продажу № 264/А від 10.09.2019. Виходячи з викладеного, з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, [PERSON] просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу № 264/А від 10 вересня 2019, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим № 772 та застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір купівлі - продажу від 08 вересня 2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Бутовою А.Г. за реєстровим № 3-775, застосувати наслідки недійсного правочину. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . У відзиві вказано, що станом на дату видачі позивачу ордеру, приміщення мало статус нежитлового, тому правових підстав видавати ордер для вселення повивача, не було. Крім цього, ганок літ. а не входить до складу цього приміщення, а входить до складу загальної площі самого будинку, і є його невід`ємною частиною. Проведення технічної інвентаризації спірного приміщення не є обов`язковим. Посилання позивача на те, що приміщення було відчужено без дозволу Фонду державного майна України, не підтверджені жодними доказами. Приміщення перебувало на балансі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпровської міської ради, тож дозволу Фонду державного майна України на його відчуження не потрібно. Водночас позивачем не наведено у позовній заяві жодних підстав, передбачених ст. ст. 203 - 215 ЦК України для визнання недійсними договорів купівлі - продажу. Виходячи з викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Сторони правом на подання відповіді на відзив та заперечень за первісним позовом не скористались. 25.11.2021 Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - [PERSON] , Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генріхівна, Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним ордеру. У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказує, що на моменту видачі [PERSON] ордеру № 7 від 14 травня 2007 року, приміщення [ADDRESS] мало статус нежитлового, а відтак позивач за первісним позовом не мала права на зайняття цього приміщення. Рішенням Дніпровської міської ради від 22.05.2019 № 28/45 «Про зміни до Переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році, було вирішено виключити нежитлове приміщення [ADDRESS] з Переліку об`єктів нерухомості комунальної власності територіальної громади міста, які не підлягають приватизації. Рішенням Дніпровської міської ради № 29/45 від 22.05.2019 «Про приватизацію об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] було вирішено здійснити приватизацію спірного приміщення шляхом продажу на аукціоні. В технічному паспорті на приміщення [ADDRESS] останнє значиться як нежитлове. На підставі протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2019-07-21-000014-2, [PERSON] був визначений переможцем, і з ним було укладено договір купівлі - продажу № 264/А від 10.09.2019. Отже, на думку позивача за зустрічним позовом, рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 року № 312, є незаконним, оскільки ним оформлено передання у користування житлової квартири [PERSON] , однак це приміщення на момент його передання у користування не було житловим, а також стосовно нього не ухвалювалось рішення виконавчого комітету районної у місті ради про включення до числа службових. З наведених підстав [PERSON] просить зустрічний позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 року № 312, визнати недійним ордер Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 14 травня 2007 року № 7 серії № 3, що виданий [PERSON] на право зайняття квартири [ADDRESS] . У відзиві на зустрічну позовну заяву Дніпровська міська рада вказує, що на момент прийняття рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 року № 312 та видачі ордеру від 14 травня 2007 року № 7 серії № 3, договорів купівлі-продажу між ДМР та [PERSON] не існувало, тому будь-яких його прав не могло бути порушено. Також визнання недійним ордеру є можливим протягом трьох років з дня його видачі. Проте [PERSON] порушив цю вимогу закону при зверненні із зустрічним позовом. Крім того, строк на подання позову про оскарження індивідуального акту чи рішення складає три місяці з дня його оприлюднення. Зазначений строк також не дотриманий позивачем за зустрічним позовом. Враховуючи наведене, представник Дніпровської міської ради просить відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] повністю. 27.10.2022 [PERSON] подав відповідь на відзив за зустрічним позовом, де зазначає, що він не був обізнаний про існування ордеру, тому подав зустрічний позов в межах трирічного строку, коли дізнався про існування вищевказаного ордеру, ознайомившись з матеріалами цивільної справи. Так само й рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 року № 312 було отримано лише після ознайомлення з матеріалами справи. Означене рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради та ордер порушують права та інтереси позивача [PERSON] , оскільки приміщення обтяжено правами третіх осіб, проте при приватизації приміщення та його відчуженні таких обтяжень не було, тобто [PERSON] придбав вільне від обтяжень нежитлове приміщення. Вважає, що має право на оскарження вищевказаних актів (рішення та ордеру) з метою захисту своїх прав та інтересів. Справа надійшла до суду 20.09.2019. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк позивачу для усунення її недоліків. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] , справа передана на повторний авторозподіл. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2020 року справа прийнята в провадження судді [PERSON] Внаслідок звільнення судді [PERSON] справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2021 року, справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року скасована ухвала суду від 20.09.2021, вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/2 частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку [ADDRESS] , що належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 264/А серія та номер 772, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та накладено арешт на 1/2 частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, серія та номер 3-775 виданий 08.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року прийнято до розгляду спільно з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник уточнену позовну заяву від 12 жовтня 2021 року підтримали, просили її задовольнити. В частині застосування наслідків недійсності правочину позивач та представник наполягали, щоб суд застосував наслідки недійсності правочину відповідно до чинного законодавства. Проти задоволення зустрічного позову позивач [PERSON] та представник позивача Кузьмін Р.В. заперечували, просили відмовити у його задоволенні повністю. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову. Зустрічні позовні вимоги просив задовольнити повністю. Представник Дніпровської міської ради позов визнав повністю. Пояснив, що Дніпровською міською радою відчужено спірне приміщення, проте цим були порушені права та інтереси третіх осіб, а саме [PERSON] . Проти задоволення позову не заперечує. Вислухавши пояснення учасників справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що гр. [PERSON] рішенням № 44 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету КЖЕП № 5 вирішено виділити службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] , як робітнику КЖЕП № 5. Відповідно до спеціального (службового) ордеру від 14 травня 2007 року [PERSON] було надано у користування житлове приміщення житловою площею 14,8 кв.м., яке складається із однієї кімнати у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 № 312 затверджено протокол засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі, та вирішено надати гр. [PERSON] службову житлову площу за місцем роботи, а саме однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , площею 14.8 кв.м. Позивач вселилась у дану квартиру та проживає в ній по теперішній час, що підтверджено в судовому засіданні. Як видно з довідки про склад сім`ї від 30.12.2015 № 6630, виданої КП «Жилсервіс-2», гр. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і склад її сім`ї складає одна особа. Таким чином, суд констатує, що гр. [PERSON] у встановленому законодавством порядку було надано у користування службову житлову квартиру як працівнику (двірнику) КЖЕП № 5. При цьому у всіх документах, якими оформлено передання квартири у користування [PERSON] , а саме ордеру, рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 № 312, рішення № 44 засідання адміністрації та профспілкового комітету КЖЕП № 5, протоколу засідання № 4 громадської комісії з житлових питань у Бабушкінський районній у м. ради і т.д., означена квартира числиться як «житлове приміщення». Проте рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 06.09.2004 № 2392 вирішено виключити квартиру [ADDRESS] з житлового фонду міста. Отже, існує певна неузгодженість актів Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради та Дніпропетровської міської ради з житлових питань, оскільки вищезгадана квартира на момент передання її у користування [PERSON] мала статус нежитлового приміщення, що підтверджується також й технічною документацією (копією технічного паспорту на приміщення). Але суд вважає, що цей недолік не може бути підставою для порушення житлових прав [PERSON] , тому що відповідальність за такі наслідки повинні нести відповідні органи та службові особи, а не квартиронаймач. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, незважаючи на те, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на момент передання її у користування [PERSON] , була нежитловим приміщенням, позивач вважала її житловою, постійно проживала у ній, і це єдине житло [PERSON] . Тому суд вважає, що це приміщення в сенсі п. 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є «житлом» позивача, не заважаючи на його статус як нежитлового, а відтак [PERSON] не може бути у протиправний спосіб позбавлена цього житла лише з підстав того, що вселилась у «нежитлове» приміщення. Окрім цього, тривалий час проживання в житлі (незалежно від правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб його вважати належним особі. Судом також встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталась до Дніпровської міської ради з приводу виведення квартири з числа службових, для реалізації права на приватизацію, однак в усіх випадках їй було відмовлено. В подальшому рішенням Дніпровської міської ради від 22.05.2019 № 28/45 «Про зміни до Переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році, виключено з Переліку об`єктів нерухомості комунальної власності територіальної громади міста, які не підлягають приватизації, нежитлове приміщення по [ADDRESS] . Рішенням Дніпровської міської ради від 22.05.2019 № 29/45 здійснено приватизацію об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , загальною площею 19,4 кв.м., як такого, що включений до Переліку об`єктів майна, що підлягають приватизації в 2019-му році шляхом продажу на аукціоні. Тобто Дніпровська міська рада ухвалила низку рішень, результатом яких стало виключення цього приміщення з переліку об`єктів майна, що не підлягають приватизації, та включення до переліку майна, яке може бути приватизоване шляхом продажу на відкритих торгах (аукціоні). Про ухвалення таких рішень [PERSON] як основний квартиронаймач не була обізнана. Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2019-07-21000014-2 від 20.08.2019, [PERSON] визнано переможцем електронного аукціону з продажу нежитлового приміщення, розташованого по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 205). 10.09.2019 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу № 264/А, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим № 772 (т. 1, а.с. 5). Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що продавець зобов`язується передати у власність покупцю, який став переможцем електронного аукціону без умов № UA-PS-2019-07-21000014-2, що відбувся 20.08.2019, об`єкт малої приватизації - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на балансі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, яке належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності. Відповідно до п. 2.1. договору, покупець зобов`язаний сплатити 121 800, 00 грн. у повному обсязі за придбаний Об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору купівлі - продажу. Згідно приватизаційного платіжного доручення від 16 вересня 2019, [PERSON] сплатив кошти у розмірі 121 800, 00 грн. на рахунок Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Згідно акту приймання - передачі від 11 жовтня 2019, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , передано [PERSON] . Рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 46329192 від 05.04.2019, зареєстровано право комунальної власності на вищевказане нежитлове приміщення. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49317327 від 23.10.2019, право власності на спірне приміщення зареєстровано до гр. [PERSON] . Отже, приміщення, в якому зареєстрована та проживає гр. [PERSON] вибуло з власності територіальної громади на підставі відкритих торгів (аукціону), тобто було приватизоване як об`єкт малої приватизації та передано у власність [PERSON] . Як вказала позивач у судовому засіданні, вся процедура приватизації й відчуження майна проведена без її повідомлення та згоди. Наприкінці 2019-го року новий власник [PERSON] з`явився до помешкання позивача та поставив вимогу про її виселення. Тому [PERSON] змушена була звернутись до суду для захисту свої прав. Надаючи оцінку договору купівлі - продажу № 264/А від 10.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим № 772, за яким приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро, суд виходить з таких норм. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За правилом ст.121 ЖК УРСР, порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства УРСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно до ст. 124 ЖК робітники та службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: - осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; - осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; - осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; - пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; - одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Як убачається з копії трудової книжки позивача та відповіді КП «Жилсервіс-2» ДМР № 3/59 від 03.02.2014, гр. [PERSON] сумлінно працювала двірником з 18.11.2003 у КЖРЕВП Бабушкінського району, а з 02.07.2013 - в КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради. Отже, [PERSON] має стаж роботи більше 10 років на підприємстві, яке фактично надало у користування їй квартиру, тому вона не може бути виселена із займаного приміщення без надання іншого житла. Житлові права [PERSON] як особи, що користується даною квартирою, полягають в тому, що вона може безперешкодно користуватись виділеною їй житловою площею, а також має безумовне право ставити питання про переведення цієї квартири з числа службових та звернутись із заявою про приватизацію вказаної квартири. При цьому за функціональним призначенням це приміщення є придатним для проживання, оскільки [PERSON] тривалий час там мешкає, тому статус приміщення може бути змінено на житлове. Як вже було вказано вище, цільове призначення приміщення не змінює обсягу житлових прав [PERSON] , також й через те, що квартира була надана їй як житлова. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що приміщення [ADDRESS] , на момент відчуження було обтяжене правами третіх осіб, а саме: приміщення перебувало у користуванні іншої особи. Ці права у встановленому порядку не були зняті, із основним квартиронаймачем не погоджувалось питання приватизації квартири, не пропонувалось інше житло чи компенсація, тому таке відчуження об`єкту нерухомості здійснено у протиправний спосіб. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину насамперед повинен відповідати вимогам актів цивільного законодавства, викладених у ст. 4 Цивільного кодексу України. Зміст правочину не може суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Під категорією «моральні засади суспільства» необхідно розуміти ті норми суспільної моралі та правила поведінки, що склались у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей та не закріплені в актах цивільного законодавства, але є усталеними у певній сфері цивільних відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Укладаючи оскаржуваний правочин Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради не врахував, що [PERSON] має право користування службовим приміщенням, її не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення, а також вона має переважне право на приватизацію цього житла. Тому зміна власника приміщення, тобто передання об?єкту нерухомого майна з комунальної у приватну власність, без узгодження із основним квартиронаймачем, є незаконним, і цим порушуються права та інтереси [PERSON] . Приймаючи до уваги викладене, а також з огляду на те, що Дніпровська міська рада визнала позовні вимоги [PERSON] , суд вважає, що договір купівлі - продажу № 264/А від 10.09.2019 суперечить як моральним засадам суспільства, так і ст. ст. 4, 5, 9, 121, 124, 125, 150 Житлового кодексу України, тому визнається судом недійсним з моменту його укладення та нотаріального посвідчення. Придбавши вищевказане нежитлове приміщення, [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу № 3-775 від 09.09.2021, відповідно до якого 1/2 частини спірного майна відчужено на користь [PERSON] та проведено державну реєстрації права власності. Суд вважає, що оскільки [PERSON] набув право власності на 1/2 частину приміщення у незаконний спосіб, наведений правочин також містить дефекти та не може створювати правових наслідків. Так, [PERSON] придбав спірне приміщення у Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, проте останній не мав права його відчужувати, а відтак договір купівлі - продажу від 08 вересня 2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Бутовою А.Г. за реєстр.№ 3-775, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу приміщення за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується застосування наслідків недійсності правочину, суд вказує таке. Відповідно до абз. 2, ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину. Правочини, які досліджуються в рамках розгляду даної справи, не є нікчемними, а є оспорюваними, тобто такими, що можуть бути оскаржені до суду. З аналізу матеріалів справи убачається, що позивач [PERSON] та представник просили суд застосувати наслідки недійсності правочинів на власний розсуд, тобто не розшифрували та не пояснили, які саме наслідки та в якому обсязі має застосувати суд. А у даній спірній ситуації такі наслідки можуть бути різними. В судовому засіданні судом додатково акцентувалась увага позивача та представника на це, проте позовні вимоги залишились незмінними. Так, позивач не просила стягнути з [PERSON] на користь Департаменту по роботі з активами ДМР грошові кошти, які отримані ними за продаж приміщення, не просила стягнути грошові кошти з [PERSON] . Також не ставилось питання про витребування майна, скасування рішень реєстраторів про державну реєстрацію прав та обтяжень в частині реєстрації права власності, не було вимоги про визнання недійсним протоколу електронного аукціону без умов № UA-PS-2019-07-21000014-2, що відбувся 20.08.2019, не було вимоги про скасування рішень Дніпровської міської ради про приватизацію та виведення майна з переліку об`єктів, що не підлягають приватизації тощо. Таким чином, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності правочинів, які в даному випадку, з урахуванням спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін, прирівнюються до позовної вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Змагальність сторін полягає в тому, що учасники справи, якщо вони прагнуть отримати сприятливе рішення для себе, зобов`язані повідомити всі суттєві для справи юридичні факти, пред`явити докази, здійснити інші процесуальні дії, що мають переконати суд у правоті цієї сторони. Сутність принципу змагальності полягає у тому, що кожна зі сторін пред`являє свої докази - позивач в обґрунтування своїх вимог, відповідач - в обґрунтування заперечень щодо них чи визнання вимог, а суд аналізує їх та робить висновки. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Позивач сформулювавши свої позовні вимоги, просила лише узагальнено застосувати наслідки недійсності правочинів, тому суд виходячи із принципів змагальності та диспозитивності, не може самостійно застосувати відповідні наслідки. Отже, вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була у встановленому порядку заявлена, а відповідно, за правилами ст. 12, 13, 265 ЦПК України не може бути предметом розгляду, і щодо неї не може бути ухвалено рішення. Крім того, [PERSON] не є власником спірного майна, а є заінтересованою особою, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, тому що від цього залежить подальша можливість позивача законно реалізувати свої права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №373/101/18-ц (провадження №61-4964св19). Тому ставити питання про стягнення грошових коштів, які були передані на виконання недійсного правочину, а також просити застосувати інші наслідки недійсності правочину (витребувати майно, скасувати реєстрацію, припинити право власності тощо) позивач не може, оскільки не є стороною оспорюваних правочинів, як і не є власником нежитлового приміщення. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання двох правочинів недійсними. У задоволенні прохання [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочинів слід відмовити. При цьому суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що приміщення було нежитловим, і позивач не мала права його отримувати для проживання, оскільки, як було встановлено вище, спірне приміщення є єдиним місцем проживання [PERSON] , тому вселення навіть у нежитлове приміщення не може бути підставою для позбавлення її цього майна. Доводи відповідача, що приміщення є частиною будинку, належним чином не відокремлено, а технічна документація на цей об`єкт нерухомості складена помилково, зокрема, в частині площі приміщення, суд не приймає до уваги, оскільки це не впливає на зміст житлових прав [PERSON] . Посилання ж самої [PERSON] на те, що приміщення було відчужено без дозволу Фонду державного майна України, не є слушними, оскільки спірне приміщення перебувало на балансі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», тому отримання згоди на відчуження ФДМУ не потрібно. Стосовно зустрічного позову [PERSON] суд виходить з наступного. Так, за змістом норм ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Отже, ордер на жиле приміщення визнається судом недійсним у випадку, коли при вирішенні питання про надання жилого приміщення мали місце: неправомірні дії службових осіб; було порушено порядок та умови їх надання і такий позов заявлений до суду не пізніше трьох років з дня видачі ордера. Виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК України, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статтею 117 цього Кодексу. Суд також відзначає, що ордер видається для вселення виключно у вільне, житлове приміщення. Вселення у нежитлове приміщення не допускається. Проте станом на момент прийняття рішення про надання [PERSON] ордеру на вселення у приміщення за адресою: [ADDRESS] , таке приміщення було нежитловим. Тому службові особи належним чином не перевірили категорію житла та не врахували, що спірне приміщення відноситься до нежитлового фонду. Відтак, правових підстав для надання ордеру [PERSON] не було. Таке рішення районної ради є незаконним. Тому суд вважає, що порядок видачі ордеру [PERSON] не був дотриманий, а виданий ордер містить ознаки, з якими Житловий Кодекс України пов`язує його недійсність. Але разом із тим, вимогу про визнання ордеру недійсним може бути заявлено протягом трьох років з його видачі, а не з моменту, коли зацікавлена особа дізналась про існування ордеру. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом 25.11.2021, а ордер було видано у 2007-му році, тому позивачем за зустрічним позовом пропущений строк для звернення із вимогою про визнання ордеру недійним. Крім того, [PERSON] не є тією особою, яка має право ставити питання про визнання ордеру недійсним, оскільки ним не доведено, що на момент видання ордеру та в подальшому, таким ордером були порушені права та законні інтереси останнього. У спірних правовідносинах щодо видання ордеру брали участь основний квартиронаймач та Бабушкінська районна рада у м. Дніпропетровську, адміністрація та профспілковий комітет КЖЕП № 5 та інші уповноважені органи і службові особи. Тому суд дійшов висновку, що [PERSON] не є належним позивачем щодо вимог про визнання ордеру недійсним з підстав невідповідності приміщення технічним вимогам або цільовому призначенню, а відтак у задоволенні цієї вимоги суд відмовляє. В частині зустрічних вимог [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 № 312, суд вказує, що цим актом було затверджено протокол засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі, та прийнято рішення про надання [PERSON] службового житла. Однак таке рішення саме по собі не може бути оскаржено чи поставлено під сумнів, оскільки зовнішньою формою реалізації цього рішення є відповідний ордер, а рішення райради - є актом індивідуальної дії, прийнятим на виконання владних повноважень, розраховане на одноразове застосування, і після його реалізації вичерпало свою дію. Відтак, вимога про визнання недійсним рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 № 312, заявлена необґрунтовано і задоволенню не підлягає. Ураховуючи такі обставини, суд вважає, що зустрічний позов в цілому є необґрунтованим і не підтверджується жодним доказом, а [PERSON] не є належною особою, яка має право звертатися з таким позовом, який також заявлений із порушенням строків, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] повністю. Підсумовуючи викладене, вирішуючи даний спір, суд вважає за необхідне визнати недійсними договори купівлі-продажу, за якими майно вибуло з володіння територіальної громади м. Дніпро, тобто задовольнити первісний позов [PERSON] частково. Підстав для застосування наслідків недійсності правочинів не встановлено, тому в задоволенні цієї вимоги суд відмовляє. Зустрічний позов [PERSON] слід залишити без задоволення з огляду на його необґрунтованість та не доведеність позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом у 2019-му році [PERSON] повинна була сплатити судовий збір за 2 позовні вимоги у розмірі 1536, 80 грн. (2 вимоги по 768, 40 грн.) Проте [PERSON] була звільнена судом від сплати судового збору та відповідних витрат не понесла. Тому суд, враховуючи, що права та законні інтереси [PERSON] були порушені як з боку Дніпровської міської ради, так і з боку [PERSON] , [PERSON] , вважає можливим стягнути з останніх судовий збір на користь Держави. Оскільки солідарного стягнення судового збору чинним ЦПК України не передбачено, суд стягує судовий збір у рівних частинах з відповідачів.

Outcome: partial