Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позиції учасників справи. У жовтні 2022 року позивач [PERSON] (далі по текстру позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), в якому просила: 1.Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, [PERSON] . 2.Змінити встановлений раніше розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини, [PERSON] , суму у розмірі 4000 грн. щомісячно. Вимоги обґрунтовано тим, що перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Внаслідок того, що спільне сімейне життя сторін не склалось та було фактично припиненим, шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, усі питання забезпечення дитини вирішуються матір`ю одноособово. Відповідач не надає належного матеріального утримання, не цікавиться життям, розвитком та успіхами свого сина, не спілкується з ним, не забезпечує належним вихованням та увагою. Просить позбавити відповідача батьківських прав. Також зазначає, що розмір аліментів, встановлений постановою Київського апеляційного суду від 03.10.2019, є недостатнім для належного утримання дитини, оскільки аліменти стягуються з пенсії відповідача, який не в повному обсязі виконує покладений на нього обов`язок утримання дитини. Просить змінити встановлений в частці розмір аліментів та стягувати в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ємельяненко О.М. скористалась правом надання відзиву (а.с.60-67), у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, при цьому зазначає, що між ним та позивачем склалися непорозуміння в питаннях виховання, догляду за спільною дитиною та позивач заборонила спілкування з дитиною, почала чинити перешкоди у виконанні ним своїх батьківських прав, а саме спільно проводити час, займатися питаннями його навчання, виховання та розвитку. У той же час, відповідач намагався усіма можливими способами бачитись з сином та спільно з ним проводити час. З серпня 2021 року позивач з малолітнім [PERSON] перебувають на території Франції, дозвіл на виїзд на рік відповідач погодив без заперечень з розумінням того, що це в найкращих інтересах дитини. Разом з тим, відповідач сподівався, що позивач не чинитиме перешкоди у спілкуванні батька з дитиною через засоби зв`язку. Однак, сподівання були марними і відповідач взагалі позбавлений не тільки бачити сина, а й спілкуватися з ним вже більше року. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідач зазначає, що позивач не надала докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовна вимога. Відповідач не погоджується, заперечує як такі, що не відповідають дійсності та спростовує тим, що до від`їзду малолітнього [PERSON] на територію Франції, відповідач приймав участь у вихованні дитини, проводив з ним дозвілля у вихідні дні, дні народження, підтримував сина у здобуттях ним успіху у заняттях по танцях, а в день відльоту сина до Франції проводив до аеропорту. Крім того, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ємельяненко О.М. подано зустрічну позовну заяву, яку в подальшому було уточнено (а.с.39-42,160-163), у якій вказує, що через складні стосунки з відповідачем та відсутністю можливості дійти порозуміння в питаннях виховання, догляду за дитиною, перебування дитини з батьком, відповідач заборонила спілкування з сином та почала чинити перешкоди у виконанні позивачем своїх батьківських прав, а саме турбуватися про дитину, спільно проводи час, займатися питанням його навчання, виховання та розвитку. У той час позивач намагався усіма можливими способами бачитись з сином та спільно проводити час. При цьому, позивач не позбавлений батьківських прав, сплачує аліменти, має бажання спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні, навчанні, проводити з нею час без участі матері. Тому позивач бажає визначити спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, а саме -відновити можливість спілкування у телефонному режимі та встановити графік побачень з малолітнім сином. В судових засіданнях представник позивача [PERSON] - адвокат Крушинська А.А. підтримала вимоги первісного позову щодо зміни розміру аліментів та позбавлення батьківських прав повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та додаткових поясненнях, зазначивши також про те, що батько не бере належної участі у вихованні сина. Не заперечує, що батько намагається встановити контакт з дитиною, яка перебуває за межами України, при цьому у позивача інший чоловік і вона бажає, щоб син більш адаптувався до іншого чоловіка, тому, відповідно, у задоволенні зустрічної позовної заяви щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною просила відмовити. В судових засіданнях представник відповідача [PERSON] - адвокат Ємельяненко О.М. проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на викладене у відзиві та зустрічній позовній заяві. Крім того зазначила, що дитина саме на підставі беззаперечного дозволу батька ще в 2021 році виїхала у Францію, при цьому батько до виїзду приймав участь у вихованні і не заперечував щодо виїзду з мотивів подальшого розвитку дитини. На даний час не має можливості бачитись, оскільки дитина виїхала за рік до початку війни. Зустрічний позов щодо усунення перешкоду у спілкуванні з дитиною просила задовольнити. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засіданняне з`явився, про розгляд справи повідомлялись належним чином, направили до суду лист з проханням розглядати справу за відсутності представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду від 16 березня 2023 року зустрічну позовну заяву, подану представником [PERSON] - адвокатом Ємельяненко О.М., об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надати висновки щодо позовних вимог. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, вислухавши сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.04.2013. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. 27 травня 2016 року ухвалено заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття та на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку. Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року скасовано, постановлено нове рішення про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття та на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] відсутня. Відповідно до висновку від 15.05.2023, орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , так як на даний час недостатньо підстав. Крім того, щодо спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації не може об`єктивно дослідити питання визначення годин спілкування батька [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , так як дитина на даний час мешкає за кордоном. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну, або після припинення дії воєнного стану в Україні. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344 св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 року у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. У даній справі, судом не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Вказане встановлено також й висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 103/3380/41/3 від 15.05.2023 щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, а саме свідоме нехтування батьками своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Приймаючи до уваги те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З наведеного слідує, що відповідач, не має реальну можливість щодо виконання на мінімальному рівні своїх батьківських обов`язків, при цьому не нехтує батьківськими обо`вязками, не ухиляється від їх виконання, а намагається встановити контакт для спілкування та виховання дитини-сина, який на даний момент з 2021 року проживає у Франції. Тому саме такий крайній захід державного реагування як позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина НЕ є необхідним і достатнім для забезпечення прав дитини передбачених законодавством. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів. Позивач просить задовольнити її вимоги та збільшити розмір аліментів з 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) на тверду грошову суму у розмірі 4 000,00 грн. на дитину щомісячно, вказуючи на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання сина. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст. 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Таким чином, аналізуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову в чвстині зміни розміру аліментів, передбачених ст.192 СК України. Так, суд не приймає до уваги твердження позивача в обґрунтування вимог на те, що матеріальний стан відповідача після постановлення рішення про стягнення аліментів покращився, оскільки вказані твердження не доведені належними доказами по справі. Відтак, доказів того, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану її здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Щодо вимог зустрічної позовної заяви про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Положеннями ст. 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 54 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року «Хант проти України» суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Відповідно до правових висновків Верховного Суду (дивитись, наприклад, постанову від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц, також mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18)) висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Згідно наданого до суду висновку Органу опіки та піклування встановлено неможливість вирішення питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу участі батька у вихованні малолітнього сина, оскільки через запровадження в Україні воєнного стану дитина разом з матір`ю вимушено перебуває за кордоном, повернення дитини в Україну може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розглянути зазначене питання можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні. Враховуючи неможливість надання суду висновку Органом опіки та піклування щодо встановлення графіку спілкування з дитиною способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічного позову. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. З доказів наданих представниками сторін вбачається, що [PERSON] разом із сином [PERSON] тимчасово проживають у Франції з 2021 року. Дозвіл на виїзд за кордон дитини і її перебування у Франції батьком не заперечуються і батько надав цей дозвіл беззаперечно, однак спір наявний з приводу визначення графіку участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Разом з тим, виконання запропонованого батьком способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не є можливим, враховуючи перебування дитини за кордоном, окрім як зобов`язати позивача, яка є матір`ю, відновити можливість спілкування засобами телефонного та відеозв`язку з дитиною. Таким чином, суд вбачає за можливе частково задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] , що вирішить питання участі у вихованні та спілкуванні з дитиною на найближчий період, а саме час їх перебування у Франції. В подальшому, позивач за зустрічним позовом може звернутись із позовом щодо зміни порядку зустрічей із дитиною у зв`язку із зміною життєвих обставин. Суд вважає, що саме такий спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме віковим потребам малолітнього [PERSON] і ситуації, яка склалась та буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині встановлення зустрічей із [PERSON] , кожні другі та четверті вихідні місяця з 18.00 п`ятниці до 16.00 год. неділі без участі матері; другу половину дня, а самез 14.00 по 18.00 дня народження позивача та батьків позивача без участі матері; другу половину шкільних літніх канікул та зимових канікул без участі матері з можливістю виїзду на відпочинок в межах України, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. З огляду на вищевикладене, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів не підлягають задоволенню, а зустрічний позов щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини підлягає частковому задоволенню щодо зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною, [PERSON] , а саме відновити можливість спілкування засобами телефонного та відеозв`язку з дитиною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial