Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності від 18.01.2018 діяв [PERSON] , було укладено договір позики. Згідно умов вказаного договору позивач передала у власність відповідачу грошові кошти в сумі 721 000,00 грн, що еквівалентно 25 000 доларам США, у строк до 22.01.2021. Станом на дату подання цього позову відповідачем не виконано грошові зобов`язання перед позивачем, не повернуто грошові кошти, які було отримано відповідно до договору. 09.09.2019 позичальнику було направлено лист - вимогу про дострокове повернення суми боргу. Вказаний лист повернувся відправнику без вручення адресату. З урахування заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача борг у розмірі 1 295 626,98грн з яких: 914 000, 00 грн - заборгованість за договором позики; 316 677,72 грн - індекс інфляції за весь час прострочення; 64 949,26 грн - 3% річних від простроченої суми. Судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2020 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2020 (внесеною до протоколу судового засідання) постановлено повернутися до стадії підготовчого провадження з встановленням строку відповідачу для подачі відзиву на позов. У відзиві на позовну заяву [PERSON] вказала, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів, в договорі позики немає даних про передачу грошей позичальнику під час нотаріального посвідчення договору, розписки позичальника або іншого документа, який підтверджує передачу йому позикодавцем зазначеної в договорі суми. Відповідач - 1 заявляє, що жодних грошових коштів за договором позики вона не отримувала та навіть не знала про існування та укладення такого договору позики, й не уповноважувала відповідача - 2 на укладення такого договору з визначеними в ньому зобов`язаннями. Факт наявності заборгованості у відповідача-1 перед позивачем належним чином не доведений, документально не підтверджений. [PERSON] посилається на відсутність створених юридичних обов`язків повернення обумовленої договором позики суму грошових коштів через не доведеність позивачем належним чином в позовній заяві факту передачі грошових коштів відповідачу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.03.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просить задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Василюк І.С., просить відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Вислухавши представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 22 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності від 18.01.2018 діяв [PERSON] , укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І. М., зареєстровано в реєстрі за № 7. Під час укладання договору позики від імені [PERSON] діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 09.09.2019 позивач направив позичальнику лист - повідомлення про дострокове повернення грошових коштів за договором позики від 22.01.2018, в якій вказав на невиконання відповідачем зобов`язання повернути позивачу грошові кошти в розмірі 721 000,00 грн, що еквівалентно 25 000 доларам США. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. 1046 та ст. 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц та постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки». Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Судом встановлено, що позичальником не було складено розписку про отримання грошових коштів. Сам договір позики укладено не самим позичальником, а [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., зареєстрованої в реєстрі № 468. При цьому стороною позивача не було надано у розпорядження суду оригіналу договору позики від 22.01.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М., зареєстровано в реєстрі за № 7. Натомість, після зобов`язання надання оригінал договору позики, позивачем було отримано 28.07.2023 дублікат договору позики від 22.01.2018, який оглянуто судом. Дублікат - повторно оформлений документ для використовування, замість втраченого чи пошкодженого оригіналу, що має таку саму юридичну силу. Відповідно до положень Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дублікат документа посвідченого або виданого нотаріусом видається у разі: втрати або зіпсування документа, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія; за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту); на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. Доказів звернення із відповідними заявами щодо втрати або зіпсування оригіналу договору позики від 22.01.2018 [PERSON] не подавав. Зазначені обставини підтверджені представником в ході судового розгляду, який заперечував наявність такого обов`язку у [PERSON] . Саме наявність у позикодавця оригіналу договору позики підтверджує невиконання позичальником своїх зобов`язань, однак таки оригінал у позивача відсутній, а отримання дубліката договору без наявності визначених підстав для його видачі, ставить під сумнів правомірність його видачі. Крім цього, зі змісту договору позики вбачається, що від імені [PERSON] діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В. М., зареєстрованої в реєстрі № 468. Згідно з частиною першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Відповідач отримала дублікат довіреності на підставі якої було укладено договір позики від її мені, за яким вона є позичальником. Як вбачається з довіреності від 18.01.2018 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В. М., зареєстрованої в реєстрі № 468, на підставі якої діяв [PERSON] , укладаючи спірний договір позики, її зміст містить чіткий перелік юридичних дій, які мав вчиняти повірений та суб`єктний склад перед яким виникають представницькі функції. І такий перелік не може широко тлумачитися. На підставі вказаної довіреності у [PERSON] було право представляти інтереси [PERSON] , та вести її справи в усіх підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форм власності та галузевого підпорядкування, в тому числі з урахуванням змісту довіреності, нею не обумовлено право представника [PERSON] на укладення спірного договору позики. Уповноважуючи [PERSON] [PERSON] обмежила його повноваження, окресливши їх коло щодо суб`єктного складу осіб, у правовідносинах з якими представник має право представляти інтереси довірителя. Жодного схвалення [PERSON] на підписання саме договору позики [PERSON] окремо не надавала і не вчинила жодних лій, які б свідчили про його прийняття. Таке схвалення могло бути виражене частковим погашенням позики або підтвердженням згоди [PERSON] із умовами договору, отриманням нею коштів. [PERSON] не була обізнана про укладений договір, не отримувала жодних грошових коштів у позику від позивача, оскільки докази зворотнього суду надані не були. Отже, з урахуванням наведеного не вбачається обов`язку відповідача [PERSON] повернути грошові кошти позивачу. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів позичальнику. Факт наявності заборгованості у відповідача - 1 перед позивачем належним чином не доведений та документально не підтверджений. Крім того, в договорі позики немає даних про передачу грошей позичальнику під час нотаріального посвідчення договору, розписки позичальника або іншого документа, який підтверджує передачу йому позикодавцем зазначеної в договорі суми. Отже, про існування між позивачем і відповідачем саме боргового зобов`язання щодо повернення коштів, не свідчить жодна обставина, оскільки зазначене не підтверджено відповідними доказами. Позивачем грошові кошти згідно договору позики відповідачу - 1 не передавалися, в матеріалах справи відсутні будь - які розписки чи документи, які свідчать саме про фактичну передачу коштів відповідачу - 1, а згідно наданого договору позики між сторонами не склалися правовідносини, пов`язані із реальною передачею грошових коштів у позику. З урахуванням встановленого суд дійшов висновку про відсутність створених юридичних обов`язків щодо повернення [PERSON] обумовлену договором позику суму грошових коштів через не доведеність позивачем належним чином в позовній заяві факту передачі грошових коштів та наміру позичальника укласти договорі позики. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також те, що в даному випадку позивачем не було доведено факт укладення між позивачем та відповідачем саме договору позики; не надано жодних інших підтверджень на наявність у відповідача наміру укладати договір позики, а також те, що при укладенні договору позики [PERSON] на час укладення від імені [PERSON] договору позики був наділений такими повноваженнями, суд вважає, що у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем з повернення грошових коштів у вказаному розмірі за договором позики. З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про стягнення заборгованості за договором позики, не підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, тому з відповідача на користь позивача не підлягають відшкодуванню судові витрати.

Outcome: dismissed