Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

В провадження Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , представник позивача [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачкою він перебував в шлюбі з 29.04.2011 року. 29.04.2021 року шлюб розірвано Слов`янським міськрайонним судом Донецької області. Зазначає, що [INFO] у них народився син [PERSON] , в його актовому запису про народження, відповідачка записана матір`ю, а він батьком. Вказує на те, що [INFO] у них народився син [PERSON] , в його актовому запису про народження, відповідачка записана матір`ю, а він батьком. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, та продовженням строку дії воєнного стану в Україні, відповідачка в березні 2022 року, зібрала свої речи і речі молодшого сина і пішла від них разом з сином [PERSON] , син [PERSON] залишився проживати із ним. Зазначає, що з того часу відповідачка не цікавиться життям дитини, не відвідувала і не відвідує його вдома, протягом того часу як відповідачка не стала проживати разом з ними. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, сина не відвідує, не турбується про його духовний і фізичний розвиток, не цікавиться станом його здоров`я, не проявляє батьківського піклування, відмовляється від його виховання. Зазначає, що він неодноразово нагадував відповідачці про необхідність виконувати свої обов`язки та надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина. Проте відповідачка ігнорує його вимоги. На теперішній час йому стало відомо, що відповідачка разом з їхнім молодшим сином виїхали до Російської Федерації. Вважає, що все вищезазначене свідчить виключно про те, що відповідачка [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Таким чином відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та син знаходиться на його вихованні та забезпеченні. З огляду на викладене, просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , а також стягнути з відповідачки аліменти на його користь, на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частки її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Попкова О.В. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте направили на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, в якому також підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судові засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, судом було зроблено запит щодо місця реєстрації відповідачки, однак місце її реєстрації та місце перебування на території Слов`янської громади не зареєстроване, тому відповідачка повідомлялася в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, вважає можливим провести розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити рішення. Представник третьої особи: орган опіки та піклування Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації, - в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Ухвалою суду від 06.09.2023 вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про не проживання № 340014-21-15 від 30.12.2022 року, наданої відділом з надання адміністративних послуг Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] з грудня 2019 року не проживає із [PERSON] . Про що підтверджують свідки. Відповідно до довідки № 319970 від 12.12.2022 року наданої відділом з надання адміністративних послуг Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, вбачається, що [PERSON] проживає разом із своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2019 року та по теперішній час. Згідно із характеристикою з місця роботи № 01-13/04 від 09.01.2023 року, наданою КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації, складеною відносно [PERSON] , вбачається, що [PERSON] працює молодшим медичним братом(санітаром) (фельдшерської бригади) підстанції м. Слов`янська станції швидкої медичної допомоги міста Слов`янська - відокремленого структурного підрозділу комунального некомерційного підприємства ««Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 2014 року по теперішній час. За час роботи добре оволодів своєю спеціальністю, має достатній практичний досвід, дисциплінарних стягнень не має. Характеризується за місцем роботи з позитивної сторони. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 02.12.2020 року, [PERSON] є власником 19/50 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації, вбачається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина - [PERSON] . При винесенні зазначеного висновку, органом опіки та піклування було взято до уваги те, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом із своїм батьком - [PERSON] , який самостійно займається вихованням сина, утримує його, захищає інтереси дитини, піклується про його фізичний та духовний стан. Мати дитини - [PERSON] не спілкується зі своєю дитиною, мешкає окремо вихованням та утриманням дитини не займається. На засіданні комісії було дитина [PERSON] повідомив про те, що матір йому не дзвонить та не спілкується з ним. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Женевською декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року закріплено загальні принципи захисту прав та свобод дітей, зокрема, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Загальні засади забезпечення прав дитини на її належне батьківське виховання передбачені положеннями Сімейного кодексу України. Так, згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Отже, захист прав та інтересів дитини є першочерговим для держави, від імені якої на їх захист можуть виступати державні органи. У відповідності до ч. 1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обов`язки стосовно їх виховання. Так, відповідно до приписів ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 164 СК України батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Як вбачається зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 18 вищевказаної Конвенції батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно до п. 16 вищезазначеної Постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Положенням п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року за № 3 визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Натомість, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі №212/5551/14-ц викладена позиція, яка полягає в тому, що дії батьків щодо заперечення проти позбавлення їх батьківських прав або оскарження судових рішень щодо позбавлення батьківських прав можуть розцінюватися як прагнення батьків приймати участь у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначив, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Проте, жодного доказу щодо прагнення відповідачки займатися вихованням дитини, забезпечувати її, доглядати, приділяти їй увагу та піклуватися про неї відповідачка не надала. Отже, доказів які б спростовували такі доводи позивача відповідачка до суду не надала. В той же час, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд звертає увагу на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень ЄСПЛ «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10 травня 2001 року та «A. проти Сполученого Королівства» від 23 вересня 1998 року, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. Рішенням у справі «Кірнс проти Франції» від 10 січня 2008 року ЄСПЛ наголосив про те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Крім того, як зазначив Суд у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» та «Гнахоре проти Франції» інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Ухвалою від 01 листопада 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та беручи до уваги стандарти Європейського суду з прав людини, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними доказами той факт, що відповідачі протягом тривалого періоду часу свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї дитини, не займаються її вихованням, не спілкуються з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не утримують належно в матеріальному плані, не в повній мірі цікавляться її станом здоров`я, не надають доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляють до дитини батьківської турботи та уваги, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не опікуються духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не забезпечують необхідного і належного харчування та медичного догляду та і зовсім, фактично із самого народження дитина проживає разом із своєю бабусею. Таким чином, у судовому засіданні підтверджено факт того, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини, яка знаходяться на вихованні та матеріальному забезпеченні позивача не спілкується із дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, хоча має таку можливість. Тому, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав відносно її дитини. Разом з тим, згідно з приписами ч. ч. 2-3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Суд враховує, що приписами ст. 183 СК України унормовано визначення судом розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд аналізуючи вищезазначені норми матеріального права, враховуючи те, що дитина - [PERSON] який проживає із батьком - позивачем, має право на отримання аліментів від своєї біологічної матері навіть після позбавлення її батьківських прав, а тому дійшов висновку про задоволення позовної вимоги, щодо стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в розмірі 1/4 частки від усіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів забезпечить отримання коштів на утримання в розмірі, що є мінімальний, але гарантований державою для дитини відповідного віку та забезпечить їм належне утримання й гармонійний розвиток. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується Главою 8 ЦПК України, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, в розмірі 1073,60 грн., сплаченої нею при подачі позову про позбавлення батьківських прав, а також, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved