Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 70802,99 грн., яка утворилася за період з 01.11.2016 по 01.09.2020 р., індекс інфляції в сумі 6535,11 грн. та 3% річних в сумі 3968,96 грн., які утворилися за період з 21.12.2016 по 01.09.2020 р.р., а всього 81307,06 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачам надавалися послуги з централізованого теплопостачання в квартиру [ADDRESS] , однак свої зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання останні виконували не належним чином, у зв`язку з чим за ними утворилася заборгованість, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.18). 25 червня 2021 року судом постановлено заочне рішення по даній справі, яким позов задоволено та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість з оплати послуг з теплопостачання, яка утворилась за період з 01.11.2016 року по 01.09.2020 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, в загальному розмірі 81307,06 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» 2102 гривень 00 коп. сплаченого за подання позову до суду судового збору ( а.с.59-61). 02 лютого 2023 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, в якій просила поновити пропущений строк на подання до суду заяви про перегляд заочного рішення від 25.06.2021 р., скасувати заочне рішення , ухвалене 25.06.2021 року (а.с.66-67). 02 березня 2023 року судом скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2021 року (справа №554/10364/20, провадження №2/554/894/2021) за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованісті за оплату послуг з теплопостачання (а.с.90). 29 березня 2023 року від представника позивача до суду надійшло клопотання, у якому просила визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та поновити їх. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби COVID-19, строки визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 «Про запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений короно вірусом «SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на території України був встановлений карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021 , № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 630 від 27.05.2022. Кабінет Міністрів України постановою від 27.05.2022 № 630 вніс зміни, зокрема до Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання порушенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений короно вірусом «SARS-CoV-2». Вони передбачають, що термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 31.08.2022 р. На день подачі клопотання карантин не скасовано. Представник позивача зазначає, що перебіг позовної давності щодо позовних вимог підприємства продовжується на строк дії карантину. Таким чином, підприємство правомірно звернулося до суду щодо стягнення заборгованості, що утворилась в результаті невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за спожиті послуги теплопостачання за адресою [ADDRESS] (а.с.97-98). 27 квітня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, у якій остання просила застосувати строк позовної давності про стягнення заборгованості за період з 01.11.2016 р. по 09.11.2017 р. та нарахованого індексу інфляції і 3 % річних за період з 01.11.2016 р. по 09.11.2017 р. [PERSON] зазначила, що позовні вимоги визнає частково за період з 09.11.2017 р. по 01.09.2020 р. В. задоволенні позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за період з 01.11.2016 р. по 09.11.2017 р. просила відмовити (а.с.115). 15 вересня 2023 року до суду надійшли пояснення від відповідачів [PERSON] , у яких остання зазначила, що є власницею квартири [ADDRESS] , а тому не заперечує про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості відносно неї . Вважає, що в частині стягнення заборгованості за період з 01.11.2016 р. по 12.03.2017 р. має бути застосовано строк позовної давності. Постановою КМУ «Про запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений короно вірусом «SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на території України був встановлений карантин » № 211 від 11.03.2020 р. під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення Короновірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст.ст. 257,258 ЦК України, продовжуються на час дії карантину. У подальшому постановами КМУ дія карантину неодноразово продовжувалася, зокрема останньою постановою № 981 від 22.09.2021 р. і за станом на час звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду з позовом (серпень 2021 р.) карантин продовжував свою дію. Таким чином, якщо позовна давність станом на 12.03.2020 року не сплила, то її перебіг зупиняється до кінця дії карантину. Відповідач вважає, що з неї може бути стягнута заборгованість з урахуванням позовної давності в розмірі 71 143,77 грн. (а.с.151). 15 вересня 2023 року до суду надійшли пояснення від відповідачів [PERSON] яка вважає, що позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до неї та [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню, так як заявлені до неналежних відповідачів. Квартира, за якою виникла заборгованість, належить на праві особистої приватної власності [PERSON] . Ні вона - [PERSON] , ні [PERSON] власниками квартири не являються (а.с.152). 15 вересня 2023 року від представника позивача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду надійшло клопотання, у якому остання вказала, що перебіг позовної давності щодо позовних вимог підприємства продовжується на строк дії карантину. Представник позивача вважає, що підприємство правомірно звернулось до суду щодо стягнення заборгованості, що утворилась в результаті невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за спожиті послуги теплопостачання за адресою [ADDRESS] . Прохала визнати поважною причину пропуску строку позовної давності при подачі позовної заяви до суду та їх поновити (а.с.153-157). Представник позивача у клопотанні просила проводити розгляд справи без її участі (а.с.155). Представник відповідачів [PERSON] - адвокат Новікова Т.В. надіслала заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі, у позовних вимогах до [PERSON] просила відмовити за недоведеністю (а.с.149). Відповідач [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі , проти позовних вимог заперечує (а.с.129). Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, у якій останній просив розглядати справу без його участі , у задоволенні позовних вимог відносно нього просив відмовити (а.с.140) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи (а.с. 71,121,146), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову посилаючись на таке. Судом встановлено, що підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з централізованого теплопостачання в квартиру відповідачів [ADDRESS] , загальною опалювальною площею 47.5 кв.м. Взаємовідносини ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та відповідачів по наданню послуг з теплопостачання регулюються Житловим Кодексом України , Законом України « Про житлово-комунальні послуги» та «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року. Відповідно до п.18 зазначених правил споживачі зобов`язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем. Розмір щомісячної плати за надані послуги становлять: за послуги центрального опалення - 1596,93 грн./Гкал. за місяць протягом опалюваного періоду, за послуги з централізованого постачання гарячої води - 89,54 грн./куб.м. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і Правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законом. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Також, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З копії довідки виданої КП «ЖЕО № 2» вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.2). З копії договору купівлі продажу від 15.11.2021 р. посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. вбачається, що [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с.130). Тобто остання є єдиним власником вказаної квартири. Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону власник, а також фактичні споживачі (дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача) зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг за об`єктом надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою звільнення споживачів від оплати таких послуг. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Аналізуючи зазначені вище норми матеріального права, можна зробити висновок про те, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то суб`єктом правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише відповідно до статті 156 ЖК УРСР. Відповідно до статей 156, 162 ЖК УРСР саме власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. З акту складеного 08.06.2023 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає з 2008 року за адресою [ADDRESS] (а.с.131). З копії закордонного паспорта громадянина України виданого на ім`я [PERSON] вбачається, що остання з 2018 р. періодично виїжджала закордон (а.с.133-139) . Позивачем не спростовано доводи відповідачів про те, що [PERSON] , [PERSON] є неналежними відповідачами, оскільки не є власниками квартири, у якій виникла заборгованість за комунальні послуги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони не є власниками квартири за якою утворилась заборгованість та позивачем не доведено, що останні користувались наданими послугами. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання по оплаті послуг з теплопостачання належним чином не виконувала, тому за період з 01.11.2016 року по 01.09.2020 року за нею утворилася заборгованість в сумі 70 802 грн.99 коп. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.151). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із ч.ч. 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1ст. 259 ЦК України). Представником позивача подано клопотання про визнання поважними пропуску строків позовної давності подачі позову до суду у зв`язку із поширенням короно вірусної хвороби COVID-19 та просила їх поновити. Відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020р., під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 р. карантин встановлено з 12 березня 2020 р. на всій території України. У подальшому постановами КМУ дія карантину неодноразово продовжувалася, зокрема останньою постановою №981 від 22 вересня 2021 року і за станом на час звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду з позовом (листопада 2020 року) карантин продовжував свою дію. Таким чином, якщо позовна давність за станом на 12 березня 2020 року не спливла, то її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишався до кінця спливу позовної давності щодо сплати заборгованості по комунальним платежам, продовжить свій перебіг. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за період з 01.11.2016 року по 01.09.2020 року - 09.11.2020 року. Враховуючи, що позовна давність продовжується на час дії карантину з 12.03.2020 року, то строк позовної давності необхідно застосовувати з 12.03.2017 року. Тобто заборгованість за період з 12.03.2017 року по 01.09.2020 року підлягає стягненню із відповідачки, в межах строку позовної давності, з урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020р., яка складає 60 784 грн. 26 коп., що підтверджується загальним розрахунком суми заборгованості (а.с.3). Враховуючи наведене, суд вважає, що клопотання представника позивача про поновлення строку позовної давності підлягає частковому задоволенню та сума заборгованості підлягає стягненню за період з 12.03.2017 року по 01.09.2020 року, тобто позовні вимоги в частині стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв`язку із простроченням відповідачем сплати комунальних послуг, нараховані за надані послуги інфляційні втрати складають 6535 грн. 11 коп. та 3% річних складають 3968 грн. 96 коп. за період з 21.12.2016 р. по 01.09.2020 р., тобто з пропуском строку позовної давності (а.с.5-10). Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] , в межах строку позовної давності за період з 12.03.2017 р. по 01.09.2023 р. індекс інфляції в сумі 6 407 грн. 11 коп. та 3 % річних в сумі 3 952 грн. 40 коп. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог до [PERSON] та стягнення 71 143 грн. 77 коп. ( основний борг - 60 784 грн. 26 коп., індекс інфляції в сумі 6 407 грн. 11 коп. та 3 % річних в сумі 3 952 грн. 40 коп.), з урахуванням поданої заяви про застосування строків позовної давності, в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] відмовити за недоведеністю. Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2102 грн. за заявлені позовні вимоги на загальну суму 81307 грн. 06 коп., а оскільки суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог на загальну суму 71 143 грн. 77 коп., тобто позов задоволений на 87,5 %, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 839 грн. 25 коп.

Outcome: partial