Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про виділ нерухомого майна подружжя недійсним та розподіл майна. Поданий позов позивач обґрунтовує тим, що в період з 30.12.2011 року по 08.09.2021 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . В період шлюбу за спільні кошти подружжя ними було придбано три кімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , площею 70,9 кв.м. 30 липня 2021 року ними було укладено договір про виділ нерухомого майна із складу усього майна подружжя, за умовами якого вони домовились про виділ нерухомого майна, зазначеного в пункті 2 цього договору, набутого у шлюбі, зареєстрованого 30 грудня 2011 року. Згідно пункту 2 означеного договору визначено, що в особисту приватну власність відповідачки [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] , що являється спільною сумісною власністю подружжя та право спільної сумісної власності на це майно припиняється. Договір про виділ нерухомого майна є недійсним, оскільки іншого майна, котре було б придбане у період шлюбу вони не мають. Вважає, що такий договір вчинений позивачем під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, він усвідомлював свої дії, вчинював їх добровільно, але змушений був це зробити, оскільки на момент укладення спірного договору у нього була загострена хвороба очей - атрофія зорового нерва. Ці обставини підтверджуються випискою з медичної карти стаціонарного хворого,довідкою огляду акта МСЕК серії 12 ААБ від 28.07.2021 року. тому на момент посвідчення оспорюваного договору у нього існувала тяжка обставина, яка зумовлена прогресуючою тяжкою хворобою. Вкрай невигідними умовами укладення цього договору є наявність обставини, пов`язаної з лікуванням обох очей, безоплатна передача єдиного спільного сумісного майна подружжя в приватну власність другого з подружжя та загрози втрати житла. Просить визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна подружжя від 30.07.2019 року укладений між ним та відповідачем. В судовому засіданні позивач та її представник заявлений позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач [PERSON] суду пояснив, що вони з відповідачкою домовились про укладення такого договору. Проте, укладення такого договору не було пов`язано із необхідністю лікування. Вони дійсно відвідували декількох нотаріусів, котрі не погоджувались такий договір посвідчувати, але нотаріус [PERSON] посвідчила його на запропонованих ними умовах. У зв`язку з поганим зором йому нотаріусом на його прохання було повністю прочитано договір вголос, він розумів наслідки такого договору. Нотаріусом були зачитані йому вимоги законів, які вказані у пункті 10 договору були роз`яснені, він погодився на них та підписав договір. Він розумів, що віддав свою частку квартири відповідачці безоплатно, однак хвороба очей ніяким чином не була пов`язана з укладанням договору. Представник [PERSON] заявленого позову не визнала, вважає їх не доведеними, і такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Суду пояснила, що відповідно до договору виділу з нерухомого майна позивач погодився на погоджені ними спільно його умови та підписали вказаний договір. Цей договір був безоплатним, про що домовилися сторони, котрі вільні у виборі договору. [PERSON] не мала наміру повертати кошти за укладеним договором, і вони про це не домовлялись, адже договором визначено, що він є безоплатним. Вона за професією є вчителем, і матеріальної змоги оплачувати його не мала, а тому і не могла погоджуватись на укладення платного договору. Згідно п. 10 Договору сторони,своїми підписами у договорі підтверджують, що в них відсутні обставини, які б примусили їх укласти цей договір, який є не таким, що укладається на невигідних умовах для сторін. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 02.05.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 02.05.2023 забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03.08.2023 року витребувано докази - пакет документів, що стали підставою для посвідчення спірного договору виділу з усього нерухомого майна.. 14.09.2023 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення суду. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 31 липня 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Балац Т.П, за реєстровим номером 484. За умовами укладеного договору в особисту приватну власність [PERSON] переходить квартира під номером [ADDRESS] , загальною площею 70,9 кв.м. У зв`язку з укладенням цього договору припиняється право спільної сумісної власності сторін на нерухоме майно, зазначене у пункті 2 цього договору. Вказане нерухоме майно, зазначене в цьому договорі, набуте сторонами, під час перебування в зареєстрованому шлюбі, належить сторонам, на праві спільної сумісної власності та зареєстроване за [PERSON] , посвідченого 06 лютого 2019 року, приватним нотаріусом Папкою Т.В. Хмельницького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 238. Пунктом 10 зазначеного договору визначено, що зміст статей 182,202,203,215,368 ЦК України, статей 69, 175 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст..ст. 17.18 Закону України «Про охорону дитинства», статей 3,4,18 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» нотаріусом сторонам роз`яснено. Сторони своїми підписами на договорі підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір, який не є таким, що укладається на невигідних умовах для сторін, а також те, що сторони отримали від нотаріуса всі роз`яснення щодо укладеного договору, і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору, і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Вказаний договір є безоплатним, що визначено пунктом 7 вказаного договору. 4. Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав. При зверненні з позовом, позивач зазначив, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним. Позивач вважає свої права порушеними унаслідок укладення такого договору, оскільки оспорюваний договір позивачем укладено за збігом тяжких обставин - хвороби зору, іншого спільного майна подружжя, окрім спірної квартири у сторін іншого майна немає, а тому виділу майна із спільного майна не відбулось. Суд оцінюючи зібрані докази вважає, що наведена підстава визнання договору недійсним за збігом тяжких обставин на вкрай невигідних для позивача умовах свого підтвердження не знайшла. Натомість, позивач в ході судового розгляду справи підтвердив, що йому нотаріусом при посвідчені договору було роз`яснено вимоги закону при укладанні договору про виділ із спільного майна подружжя, вони відповідали його волі на час вчинення правочину, та невигідних чи тяжких обставин не існувало. З наданої виписки із медичної карти стаціонарного хворого №ІХ-210101/3900 від 12.07.2021 року позивач [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у офтальмологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні, з якої слідує, що позивач хворіє протягом 10 років, періодично проходить курс підтримуючої терапії з діагнозом атрофія зорового нерва. Йому вперше встановлена друга група інвалідності 23.09.2011, що підтверджується довідками МСЕК. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Таких обставин позивач не довів, а суд їх не встановив. Суд критично оцінює, і не бере до уваги посилання позивача та його представника на те, що відповідач мала сплатити йому грошову компенсацію за долю в майні, адже таких умов сторони в договорі не передбачали, і доповнень до договору при його укладанні позивач не виказував. Об`єктивних доказів цього позивачем не надано. Окрім того, відсутність збігу тяжких обставин, чи укладання договору на вкрай невигідних умовах у позивача підтверджує і той факт, що позивач після укладання договору виїхав на заробітки до Республіки Польща, де продовжив роботу. Вказана обставина підтверджується копією паспорта, виданого на ім`я позивача 05.11.2015 року щодо перетину ним державного кордону, починаючи з 15.07.2020 та не заперечувалась ним самим. 5. Норми права, які застосував суд. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Системний аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Разом з цим, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись вимог закону. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст. 204 ЦК України вказано, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним згідно зі статтею 233 ЦК України, які визначають предмет доказування у справі, є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Аналогічні правові висновки щодо тлумачення і застосування статті 233 ЦК України викладено також, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 640/7901/17, від 25 січня 2021 року у справі № 550/4245/18 та від 18 лютого 2021 року у справі № 484/4041/18. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на правові підстави для звернення до суду з указаним позовом та фактичні обставини, встановлені у справі суд виходить з необґрунтованості позовних вимог. За відсутності належних доказів на підтвердження наявності обставин, які спонукали позивача укласти договір про виділ нерухомого майна із складу усього майна подружжя на вкрай невигідних умовах, або, як зазначає позивач за збігом тяжких обставин суд відмовляє у задоволення позову. Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, встановив, що аргументи наведені позивачем. Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов. Судом враховані положення п.2 договору, у якому сторони, чітко визначили про те, що за цим договором в особисту приватну власність переходить квартира [ADDRESS] безоплатно. Зміст зазначених у п. 10 цього договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає; вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі; укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості. Сторони стверджують, що цей договір прочитаний до підписання цього договору , відповідає їхній волі, не є наслідком помилки, обману, впливу тяжких обставин,застосування фізичного або психічного тиску, не укладений на вкрай невигідних умовах. Позивач покликається на те, що відповідач мала сплатити грошову компенсацію за належну йому частину квартири, проте пунктом 7 договору сторони домовились паро те, що договір проводиться без доплати та свідчить про відсутність у сторін претензій фінансового характеру одна до одної стосовно зазначеного у цьому договорі майна. Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивача насильства або погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини є стан здоров`я та відсутність іншого майна, що підлягало поділу, при посвідченні такого договору нотаріус не зобов`язана перевіряти комплекс наявного майна подружжя. З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору про виділ з нерухомого майна зі складу усього майна подружжя було передано майно, що підтверджено самим договором, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Під час розгляду справи, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов. Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Окремо, суд звертає увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд вважає ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю, як такий, що відповідає на вимогам закону та підтверджується матеріалами справи. 5. Судові витрати. Судові витрати, понесені позивачем, складаються з судового збору, які в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, а відповідно позивач є інвалідом ІІ групи відповідно до вимог ст. 141 ЦК України судовий збір слід віднести на користь держави. Доказів понесення інших судових витрат суду не надано. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed