Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ЛКП «Господар» заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.02.2019 року по 31.03.2023 року у розмірі 34076,51 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі є співвласниками нежитлового приміщення, площею 195,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] і між ними та позивачем укладено договір на експлуатаційні витрати, за умовами якого останній забезпечує технічне обслуговування цього приміщення і утримання в належному санітарному стані будинку та прибудинкової території. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідачі не оплачують їх. За період з 01.02.2019 року по 31.03.2023 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 34076,51 гривень. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку солідарно зі всіх відповідачів. Відповідач [PERSON] не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що нежитлове приміщення належить відповідачам на праві спільної часткової власності, внаслідок чого стягнення заборгованості повинно відбуватись за кожним відповідачем окремо пропорційно його частці. Також, стороні відповідача не було надіслано вимоги про досудове вирішення спору. З цих підстав просить в позові відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Однак представник відповідача [PERSON] подав заяву про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування відповідних наслідків у виді відмови в позові, оскільки позов пред`явлено до суду у квітні 2023 року і за окремими платежами, а саме за період грудень 2019 року, січень - березень 2020 року позивач пропустив строк позовної давності. В свою чергу, представник позивача подав клопотання, в якому серед іншого, зазначає про подачу позовної заяви в межах строку позовної давності, оскільки в Україні з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року був запроваджений карантин, на період дії якого строк позовної давності продовжено. Позовна заява поступила до суду 26.04.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Після цього представник позивача подав клопотання, в якому серед іншого уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг у розмірі 11358,83 гривень з кожного. Всупереч вимогам частини п`ятої статті 49 ЦПК України, до такого клопотання не було долучено доказів його направлення іншим учасникам справи, внаслідок чого суд залишає таке клопотання без розгляду. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, представник позивача подав до суду клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідачі про причини неявки суд не повідомили. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.7), відповідачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 195,9 кв.м. Кожному з відповідачів належить по 1/3 частці цієї квартири, про що кожен з них отримав відповідний витяг про державну реєстрацію прав, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.8, 9, 10). Пунктом 1.21 наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 629 від 26.10.2007 року (а.с.11-12) надано дозвіл власнику зазначеної квартири на використання її як нежитлової. Про дозвіл на використання зазначеної квартири як нежитлової вказано також у згаданих вище свідоцтві про право власності та витягах про державну реєстрацію прав. 01 вересня 2012 року між відповідачами та ЛКП «№ 503» укладено договір на експлуатаційні витрати № 190, за умовами якого ЛКП «№ 503» забезпечує технічне обслуговування цього приміщення і утримання в належному санітарному стані будинку та прибудинкової території. Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що він діє до 31.12.2013 року. Договір вступає в силу з моменту його підписання. Договір вважається продовженим на наступний термін, якщо за один місяць до закінчення жодна з сторін не повідомила письмово іншу сторону про припинення договору. Оскільки суду не надано доказів направлення будь-якою із сторін письмового повідомлення про припинення договору, слід вважати встановленим, що такий продовжив свою дію. Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 2606 від 16.11.2007 року (а.с.13), ЛКП «№ 503» змінило назву на ЛКП «Управитель». В подальшому, на підставі ухвали Львівської міської ради № 5626 від 10.10.2019 року (а.с.14) ЛКП «Управитель» припинило свою діяльність шляхом приєднання до ЛКП «Господар». Також відомо, що на підставі ухвали Трускавецького міського суду Львівської області від 01.03.2018 року, яка постановлена у справі за участі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на зазначене вище нежитлове приміщення перейшло до [PERSON] , про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав (а.с.18). Проте, постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019 року (а.с.21-23) ця ухвала скасована. Отже, власниками зазначених вище нежитлових приміщень продовжують вважатись відповідачі. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.15-16) за період з 01.02.2019 року по 31.03.2023 року, заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 34076,51 гривень. З метою стягнення цих коштів з відповідачів позивач звернувся до суду з цим позовом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року набрав чинності 10.12.2017 року та був введений в дію 01.05.2019 (далі Закон № 2189-VIII). До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 (далі Закон № 1875-IV). Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 01.05.2019 року суд керуватиметься загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону № 1875-IV, а після 01.05.2019 року - тим ж актами та положеннями Закону № 2189-VIII. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Як уже зазначалось вище, 01.09.2012 року між відповідачами та ЛКП «№ 503», правонаступником якого є позивач укладено договір про надання житлово-комунальних послуг і згідно підпункту 2.3.1 пункту 2.3 цього договору, підрядник зобов`язаний забезпечити санітарне обслуговування прибудинкових території та допоміжних приміщень, технічне обслуговування елементів будинку згідно з вимогами «Правил користування приміщеннями, утримання житлових будинків та прибудинкових територій» та відомчими нормами і правилами, а також забезпечення комунальних та інших послуг власнику нежитлового приміщення по діючим розцінкам, тарифам чи за договірними цінами. За визначенням, яке закріплено в частині першій статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже плата за житлово-комунальні послуги, які надавались відповідачам до 01.05.2019 року є їхнім обов`язком як в силу вимог закону, так і в силу вимог укладеного ними договору. Аналогічно, на думку суду вказаний обов`язок існує і після 01.05.2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положення пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом № 1875-IV. Крім того, за змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положенням пункту 5 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV було передбачено право споживача на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Аналогічне право індивідуального споживача передбачене у пункті 5 частини першої статті 7 чинного на даний час Закону № 2189-VIII. Водночас, як Закон № 1875-IV (стаття 18), так і Закон № 2189-VIII (стаття 27) передбачають порядок оформлення претензій споживачів до виконавців у випадку ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Так, за змістом вказаних норм Закону після виявлення факту ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач здійснює виклик виконавця, після чого складається акт-претензія, який подається виконавцю і який останнім або задовольняється, або ж надається обґрунтована письмова відмова в задоволенні претензій споживача. Всупереч зазначеним нормам відповідачі не надали доказів на спростування факту надання житлово-комунальних послуг, та крім цього, взагалі не надали доказів про те, що вони відповідно до статті 18 Закону № 1875-IV та статті 27 Закону № 2189-VIII звертались до виконавця з претензією щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Тому, керуючи принципом змагальності суд приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості як належний доказ обставин, якими він обґрунтовує розмір своїх вимог, покладаючи одночасно на відповідачів ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням ним доказів для спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Крім того, суд також визнає безпідставними аргументи сторони відповідача [PERSON] щодо не направлення їй вимоги про досудове вирішення спору, оскільки направлення цієї вимоги не є необхідним для захисту в судовому порядку порушених прав позивача. Частинами першою та другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому у статті 360 ЦК України міститься правило, згідно якого співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З огляду на те, що у справі яка розглядається спірне приміщення належить відповідачам на праві спільної часткової власності, кожному з яких належить по 1/3 частки, заборгованість за надані житлово-комунальні послуги підлягає стягненню не в солідарному порядку, а пропорційно до належної відповідачам частки. Вказане відповідає правовому висновку, який сформульовано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 461/14558/14-ц (постанова від 28.11.2018) і тому, з кожного з відповідачів на користь позивача належить стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з 01.02.2019 року по 31.03.2023 року в розмірі 11358,83 гривень, з чим власне і пов`язується часткове задоволення позовних вимог. Що ж стосується поданої представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд звертає увагу на таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 тривав до 30.06.2023 року. Законом України від 30.03.2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Відповідно до розрахунку заборгованості, яка стягується цим рішенням, перший платіж слід було здійснити за лютий 2019 року. Строк позовної давності для цього платежу мав би завершитись в березні 2022 року, проте, з урахуванням запровадженого в Україні карантину з 12.03.2020 року цей строк продовжився до 30.06.2023 року. Для всіх наступних платежів, які необхідно було здійснити після лютого 2019 року строк позовної давності також є продовженим до 30.06.2023 року. Таким чином, оскільки позовна заява до суду пред`явлена 26.04.2023 року, ні за окремими платежами, ні в загальному строк позовної заяви позивачем не пропущений, що виключає можливість задоволення заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2684,0 гривень, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 11168 від 21.04.2023 року (а.с.5). Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з кожного відповідача на користь позивача слід стягнути 894,66 гривень судового збору.

Outcome: partial