Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивач 17.03.2023 року звернулась до суду із зазначеним позовом до Акціонерного товариства "Київметробуд" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він з 19.12.1986 р. по 08.09.2021 р. працював в Акціонерному товаристві «Київметробуд», місцезнаходження: 03065, м. Київ, вул. Світлогірська, буд. 2/25, ідентифікаційний код: 01387432 на підставі трудового договору, укладеного на невизначений строк, на посадах стропальника 5 розряду на ділянці вантажно-розвантажувальних робіт (з 19.12.1986 р. по 01.07.1987 р.); машиніста тепловоза в транспортно-свер`євому цеху (з 07.07.1987 р. по 01.02.1989 р.); машиніста тепловоза на виробничо-комплектувальній ділянці (з 01.02.1989 р. по 31.08.2009 р.); машиніста тепловоза виробничо-комплектувальної дільниці (з 01.09.2009 р. по 11.02.2019 р.); охоронника 3 розряду в відділі фізичної безпеки (з 12.02.2019 р. по 08.09.2021 р.). Викладене підтверджується записами в трудовій книжці Позивача, яка додається до цієї позовної заяви. Наказом АТ «Київметробуд» № 169 від 07.09.2021 р. накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Наказом АТ «Київметробуд» № АТ 154 від 07.09.2021 р. припинено трудовий договір з 08.09.2021 р. на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність займаній посаді). Зазначені обставини встановлені заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. у справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. у справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) частково задоволено позов [PERSON] до АТ «Київметробуд», третя особа: Об`єднана профспілкова організація Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора АТ «Київметробуд» Проніна А.Г. № 169 від 07.09.2021 р. про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора АТ «Київметробуд» Проніна А.Г. від 07.09.2021 р. № 154 про припинення трудового договору (контракту) з охоронником відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» [PERSON] за невідповідність займаній посаді; поновлено [PERSON] на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р.; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2021 р. до 22.02.2022 р. в розмірі 85 390,95 грн.; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] 8 000,00 грн. моральної шкоди; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 500,00 грн. 06.07.2022 р. Святошинським районним судом м. Києва видано Позивачу виконавчі листи по даній цивільній справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22). 05.08.2022 р. головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 69562062 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 759/23003/21 від 06.07.2022 р. про стягнення з АТ «Київметробуд» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошових коштів за завдану моральну шкоду та судового збору. 09.09.2022 р. головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 69806893 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 759/23003/21 від 06.07.2022 р. про поновлення [PERSON] на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд». Станом на момент звернення до суду з даним позовом роботодавець АТ «Київметробуд» заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. по справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) не виконав. [PERSON] не поновлено на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р. Таким чином, станом на даний час, право позивача є порушеним внаслідок затримки виконання рішення суду, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з відповідним позовом у якому просив: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 23.02.2022 р. по дату винесення рішення суду, який на день пред`явлення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду становить 199 740,57 грн.; стягнути з відповідача на свою користь 50 000,00 грн. моральної шкоди та вирішити питання судових витрат. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. У судове засідання представник позивача не з`явився та подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій зокрема підтримав позов у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач з 19.12.1986 р. по 08.09.2021 р. працював в Акціонерному товаристві «Київметробуд», місцезнаходження: 03065, м. Київ, вул. Світлогірська, буд. 2/25, ідентифікаційний код: 01387432 на підставі трудового договору, укладеного на невизначений строк, на посадах стропальника 5 розряду на ділянці вантажно-розвантажувальних робіт (з 19.12.1986 р. по 01.07.1987 р.); машиніста тепловоза в транспортно-свер`євому цеху (з 07.07.1987 р. по 01.02.1989 р.); машиніста тепловоза на виробничо-комплектувальній ділянці (з 01.02.1989 р. по 31.08.2009 р.); машиніста тепловоза виробничо-комплектувальної дільниці (з 01.09.2009 р. по 11.02.2019 р.); охоронника 3 розряду в відділі фізичної безпеки (з 12.02.2019 р. по 08.09.2021 р.). Викладене підтверджується записами в трудовій книжці Позивача, яка додається до цієї позовної заяви. Наказом АТ «Київметробуд» № 169 від 07.09.2021 р. накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Наказом АТ «Київметробуд» № АТ 154 від 07.09.2021 р. припинено трудовий договір з 08.09.2021 р. на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність займаній посаді). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. у справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) частково задоволено позов [PERSON] до АТ «Київметробуд», третя особа: Об`єднана профспілкова організація Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора АТ «Київметробуд» Проніна А.Г. № 169 від 07.09.2021 р. про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора АТ «Київметробуд» Проніна А.Г. від 07.09.2021 р. № 154 про припинення трудового договору (контракту) з охоронником відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» [PERSON] за невідповідність займаній посаді; поновлено [PERSON] на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р.; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2021 р. до 22.02.2022 р. в розмірі 85 390,95 грн.; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] 8 000,00 грн. моральної шкоди; стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 500,00 грн. 06.07.2022 р. Святошинським районним судом м. Києва видано Позивачу виконавчі листи по даній цивільній справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22). 05.08.2022 р. головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 69562062 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 759/23003/21 від 06.07.2022 р. про стягнення з АТ «Київметробуд» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошових коштів за завдану моральну шкоду та судового збору. 09.09.2022 р. головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 69806893 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 759/23003/21 від 06.07.2022 р. про поновлення [PERSON] на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд». Станом на момент звернення до суду з даним позовом роботодавець АТ «Київметробуд» заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. по справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) не виконав. [PERSON] не поновлено на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р., з огляду на що останній змушений був звернутися до суду. Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як зазначено у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 18.10.2017 р. у справі № 6-1723цс17, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.01.2019 р. у справі № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18). У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. В порушення вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, АТ «Київметробуд» заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. по справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) про поновлення [PERSON] на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р. досі не виконало. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16.09.2020 р. у справі № 709/1465/19, аналізуючи положення ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», виклав правовий висновок, відповідно до якого виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі № 702/725/17, постанові від 17.06.2020 р. у справі № 521/1892/18. В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. За нормами ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.01.2019 р. у справі № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18), за змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Положення ст. 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неможливості працевлаштування. Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). У справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 р. Верховний Суд зробив такі правові висновки: вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі; якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до п. 5 розділу IV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 розділу IV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що саме з вини Відповідача відбувається затримка виконання заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. по справі № 759/23003/21 про поновлення позивача на роботі на посаду охоронника відділу фізичної безпеки АТ «Київметробуд» з 08.09.2021 р., що відповідно до ст. 236 КЗпП України є підставою для стягнення з АТ «Київметробуд» на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Розмір середньоденного заробітку Позивача встановлений заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2022 р. по справі № 759/23003/21, який становить 742,53 грн. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позивача з 08.09.2021 р. по 22.02.2022 р. у справі № 759/23003/21 (провадження № 2/759/1086/22) Суд виходив з того, що оскільки звільнення Позивача відбулося 08.09.2021 р., для підрахунку слід брати заробітну плату за 2 місяці, що передують місяцю звільнення. Враховуючи те, що Позивач в серпні 2021 р. не працював, а перебував на лікуванні та був відсторонений від роботи Відповідачем, для підрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позивача за період з 08.09.2021 р. по 22.02.2022 р. слід брати показники заробітної плати за червень та липень 2021 р. За червень 2021 р. Позивачу нараховано 14 460,18 грн. До виплати на картку - 11 460,45 грн. Робочих днів в червні 2021 р. - 20. За липень 2021 р. Позивачу нараховано 13 013,53 грн. До виплати на картку - 10 475,89 грн. Робочих днів в липні 2021 р. - 17. За серпень 2021 р. Позивачу нараховано 5 039,60 грн. До виплати на картку - 4 056,88 грн. Робочих днів в серпні 2021 р. у зв`язку з перебуванням на лікарняному та відстороненням від роботи - 0. За червень 2021 р. та липень 2021 р. Позивачу всього нараховано 27 473,71 грн. Робочих днів в червні 2021 р. та липні 2021 р. - 37. Таким чином, встановлена Судом у справі № 759/23003/21 середньоденна заробітна плата Позивача - 742,53 грн. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позивача у цивільній справі № 759/23003/21 здійснений на підставі даних виписки АТ «Альфа-Банк» з урахуванням наданих Позивачем листків непрацездатності, виписок, довідок з лікарні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому для підрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в період з 23.02.2022 р. по 07.03.2023 р. (включно) слід брати середньоденну заробітну плату [PERSON] в розмірі 742,53 грн. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в період з 23.02.2022 р. по 07.03.2023 р. (включно): Період невиконання заочного рішення суду у справі № 759/23003/21 про поновлення Позивача на роботі становить з 23.02.2022 р. по 07.03.2023 р. (включно), тобто із затримкою у 269 робочих днів. Робочих днів у лютому 2022 р. (з 23.02.2022 р. по 28.02.2022 р.) - 4. Робочих днів у березні 2022 р. (з 01.03.2022 р. по 31.03.2022 р.) - 22. Робочих днів у квітні 2022 р. (з 01.04.2022 р. по 30.04.2022 р.) - 21. Робочих днів у травні 2022 р. (з 01.05.2022 р. по 31.05.2022 р.) - 22. Робочих днів у червні 2022 р. (з 01.06.2022 р. по 30.06.2022 р.) - 22. Робочих днів у липні 2022 р. (з 01.07.2022 р. по 31.07.2022 р.) - 21. Робочих днів у серпні 2022 р. (з 01.08.2022 р. по 31.08.2022 р.) - 23. Робочих днів у вересні 2022 р. (з 01.09.2022 р. по 30.09.2022 р.) - 22. Робочих днів у жовтні 2022 р. (з 01.10.2022 р. по 31.10.2022 р.) - 21. Робочих днів у листопаді 2022 р. (з 01.11.2022 р. по 30.11.2022 р.) - 22. Робочих днів у грудні 2022 р. (з 01.12.2022 р. по 31.12.2022 р.) - 22. Робочих днів у січні 2023 р. (з 01.01.2023 р. по 31.01.2023 р.) - 22. Робочих днів у лютому 2023 р. (з 01.02.2023 р. по 28.02.2023 р.) - 20. Робочих днів у березні 2023 р. (з 01.03.2023 р. по 07.03.2023 р.) - 5. Відтак, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 23.02.2022 р. по 07.03.2023 р. (включно) становить: 4 + 22 + 21 + 22 + 22 + 21 + 23 + 22 + 21 + 22 + 22 + 22 + 20 + 5 = 269 робочих днів * 742,53 грн. = 199 740,57 грн. Враховуючи наведене вище, загальний розмір компенсації за час затримки виконання заочного рішення суду по справі № 759/23003/21 про поновлення на роботі [PERSON] станом на 07.03.2023 р., тобто станом на дату звернення до Суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду становить 199 740,57 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.04.2021 р. у справі № 461/1303/19 дійшов висновку, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 р. у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п. 5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що отримав моральні страждання внаслідок тривалих фізичних страждань, а саме, в наслідок протиправної поведінки відповідача щодо невиконання судового рішення про поновлення його на роботі. Згідно ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Виходячи з того, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, тому позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, посилання позивача на мотиви заявлених позовних вимог, наведені в процесі судового розгляду, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial