Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

31.07.2023 року позивач ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» через свого представника звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначено, що 21.09.2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено електронний Договір № 4806310 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачка отримала кредит у сумі (загальний розмір) 16500 грн., строком на 30 днів, із датою його повернення 21.10.2021 року згідно Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього Договору (далі - Договір). Стандартна процентна ставка за даним правочином становить 1,90 % в день та застосовується відповідно до його умов. ТзОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі. Разом з тим, станом на 21.10.2021 року [PERSON] свої зобов`язання перед ТзОВ «Авентус Україна» щодо повернення кредитних коштів нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії Договору, в зв`язку з чим, даний правочин було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль. 18.04.2023 між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 18.04/23-Ф, за умовами якого ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги за Договором. Станом на дату звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідачки по Договору не сплачена і складає 54120 грн. з яких: 16500 грн. - тіло кредиту та 37620 грн. - нараховані проценти. На даний час [PERSON] продовжує ухилятися від виконання взятих на себе зобов`язань, а тому на загальну суму заборгованості також нараховано інфляційні втрати та 3 % річних. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за Договором у загальному розмірі 54120 грн., інфляційні втрати в сумі 14666,52 грн., 3 % річних в сумі 2455,42 грн., а також судові витрати по справі з яких: 2147,20 грн. судового збору та 10000 грн. витрат на правничу допомогу. 05.09.2023 року відповідачкою [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги вона визнає частково з огляду на таке. Вказує, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а вимог в порядку ст. 625 ЦПК України позивач не заявив, заявлена позивачем вимога в частині стягнення з неї заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 03.09.2021 року до 29.11.2021 року, тобто поза межами строку кредитування є безпідставною. Крім того, через введення на території України воєнного стану вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у вказаний період також задоволенню не підлягають. На підставі наведеного просить суд частково задовольнити позовні вимоги ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» та стягнути з неї на користь останнього 25905 грн. заборгованості за Договором, з яких: 16500 грн. - тіло кредиту та 9405 грн. - нараховані проценти (а.с. 68-71). Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи про залишення позову без розгляду від нього на адресу суду не надходило. Відповідач до початку судового засідання подала до суду клопотання з проханням слухати справу за її відсутності (а.с. 75-76). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 21.09.2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту № 4806310, за умовами якого відповідачка отримала кредит у сумі (загальний розмір) 16500 грн., строком на 30 днів, із датою його повернення 21.10.2021 року згідно Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього Договору (далі - Договір). Стандартна процентна ставка за даним правочином становить 1,90 % в день та застосовується відповідно до його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Уклавши договір кредиту, сторони взяли на себе відповідні зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. ТзОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року виконало та надало їй кредит в сумі 16500 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку [PERSON] із № [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Разом з тим, станом на 21.10.2021 року відповідачка свої зобов`язання перед кредитором за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала. 18.04.2023 між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 18.04/23-Ф, за умовами якого ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року. Вищевказані обставини жодною зі сторін не оспорюються. Свій позов ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» обгрунтовує тим, що станом на дату звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідачки по Договору не сплачена і складає 54120 грн. з яких: 16500 грн. - тіло кредиту та 37620 грн. - нараховані проценти. Вказана заборгованість нарахована в період з дати укладення такого правочину та по 19.01.2022 року. На підтвердження вищевказаної обставини стороною позивача надано відповідну картку обліку Договору (розрахунок заборгованості). Натомість, частково заперечуючи щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року, [PERSON] зазначає, що проценти за таким правочином нараховувалися поза межами строку його дії, тобто після 21.10.2021 року. Однак, з вищевказаним твердженням погодитися не можливо з огляду на наступне. Відповідно до п. 1.4. Договору, - строк кредиту 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені з Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується - Графік платежів) що є Додатком N»1 до цього Договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору. Пунктом 4.3. Договору, - передбачений порядок автопролонгації строку кредиту. Згідно пп. 4.3.1. Договору, - сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп. 4.2.2.-4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Підпунктом 4.3.2. Договору передбачено, що Споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1. Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача, у порядку передбаченому п. 4.2. Договору. Наведені положення Договору свідчать про ту обставину, що проценти за користування кредитними коштами за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року правомірно нараховувалися кредитором після 21.10.2021 року та впродовж 90 календарних днів, а тому заперечення сторони відповідача у даній частині є безпідставними. Будь-яких доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було. Із відзиву [PERSON] слідує, що остання не заперечує щодо наявності у неї заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року, яка станом на 21.10.2021 року становила 16500 грн., що свідчило про наявність підстав для автопролонгації Договору. За наведених обставин, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року у загальному розмірі 54120 грн., з яких: 16500 грн. - тіло кредиту та 37620 грн. - нараховані проценти. Також, у позовній заяві представник позивача ставить питання про стягнення з [PERSON] штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за період з 20.01.2022 року по 26.07.2023 року, з яких: інфляційні втрати в сумі 14666,52 грн. та 3 % річних в сумі 2455,42 грн. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.? Згідно розділу 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Крім того, відповідно до розділу 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України: у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантинного виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Тобто, нарахування штрафних санкцій в період з 20.01.2022 року по 26.07.2023 року за Договором про надання споживчого кредиту № 4806310 від 21.09.2021 року є неправомірним, а тому в даній частині позову слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.? Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Судом встановлено, що між ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» та адвокатом Столітнім М.М. 10.07.2023 року було укладено Договір про надання правової допомоги № 10/07-2023, предметом якого є надання правової допомоги та представлення інтересів клієнта в судах. Як вбачається зі Звіту про надання правової допомоги від 26.07.2023 року за вищевказаним договором, адвокатом Столітнім М.М. було надано ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» правничі послуги загальною вартістю 10000 грн., які складаються зі збору та аналізу доказів спору, а також складення та подання позовної заяви. Факт сплати ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» своєму представнику вартості наданих послуг з правничої допомоги підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 859 від 26.07.2023 року. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими, а відтак такими, що відповідають принципам розумності та справедливості. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, суд наголошує на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачка подаючи відзив на позовну заяву, не подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а томі підстави для їх зменшення судом відсутні. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, заявлені ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» позовні вимоги були задоволені частково (на 75,97 %; Розрахунок: «розмір задоволених позовних вимог - 54120 грн.» / «ціна позову - 71241,94 грн.), а тому з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» підлягають стягненню судові витрати по справі з яких: 1631,23 грн. судовий збір (75,97 % від 2147,20 грн.) та 7597 грн. витрати на правничу допомогу (75,97 % від 10000 грн.). На підставі ст.ст. 509, 526, 527, 530, 625, 1048, 1050, 1054, Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України,

Outcome: approved