Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 21.08.2023, просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 46\~866,65 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є споживачем послуг, які Концерн «МТМ» надає у квартиру [ADDRESS] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.12.2016 по 31.10.2021 були надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання на загальну суму 46\~866,65 гривень. Відповідач за вказаний період нарахування за надані послуги неналежним чином виконував свої зобов`язання, а тому сума заборгованості становить 46\~866,65 гривень. Представник відповідача адвокат Кара Ю.М. подала відзив на позов, в якому зазначила, що відповідач частково визнає позовні вимоги позивача. До суду з позовом позивач звернувся 05.07.2023, тобто зі спливом строку позовної давності щодо частини заборгованості. Таким чином, необхідно стягнути заборгованість за період з липня 2020 року по жовтень 2021 рік. При цьому, застосовуючи інститут позовної давності та положення пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, згідно з яким пункт 12 доповнено таким змістом: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258. 362, 559, 681. 728. 786. 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. Сам факт існування певних карантинних обмежень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки встановлені процесуальним законодавством України. Також, сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Враховуючи відсутність поважності причин пропуску звернення до суду з позовом відповідач просить застосувати строк позовної давності та частково задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості по опаленню та ГВП за період з липня 2020 року по жовтень 2021 року. Відповідач має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС посвідчення [NUMBER] (категорія 2) та має 50-відсоткову знижку плати за користування житлом, комунальними послугами. Однак, ані наданий розрахунок заборгованості, ані довідка щодо заборгованості на надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не містить в собі відомостей щодо наявності та застосування пільги. Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг за вересень 2021 року, а саме центральне ГВП та центральне опалення зазначено наявність 1 пільги «ЛИКВИД.ЧАЄС 2КАТ. пільги», однак в листопаді 2021 року в рахунку на сплату за ЖКП вже відсутня пільга. З жовтня 2021 року застосування пільги припинено. Як вбачається з розрахунку суми позову заборгованість за послугу Г`ВП нараховуватись на 1 зареєстровану особу, однак даний факт спростовується рахунком на сплату житлово-комунальних-послуг за вересень 2021 року, де зазначено про 1 зареєстровану особу та рахунком на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2021 року, в якому вже зазначено про 2-х зареєстрованих осіб. Однак обидва рахунки містять в собі нарахування ГВП на 2 осіб. З 30.01.2018 за адресою [ADDRESS] зареєстрована тільки 1 особа. Сума по тепловій енергії, яка підлягає стягненню становить 4\~352,99 гривні. Відповідно до власного розрахунку відповідача сума заборгованості за ГВП за період з липня 2020 року по листопад 2021 року складає 5\~538,78 гривень. Сума нарахування 5\~538,78 гривень із застосуванням пільги 50% складає 2\~769,39 гривень. Отже, сума заборгованості по ГВП, яка підлягає стягненню становить 2\~769,39 гривень. Представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що здійснюючи платежі за житлово-комунальні послуги, відповідач здійснив переривання строків позовної давності. Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.13.2020 по 30.06.2023. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 373 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі» в Україні затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі. Здійснено перерахунок заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги. Представник відповідача\~подала заперечення,\~в якому\~зазначила,\~що у\~позовній заяві\~та відповіді\~на відзив\~позивач не\~вказав,\~які саме\~об`єктивні поважні\~(непереборні)\~причини унеможливили\~його звернення\~до суду\~у встановлений\~процесуальним законодавством\~строк.\~Лише безумовно\~послався на\~безперервно встановлені\~карантинні обмеження\~в Україні\~в період\~з 12.03.2020\~до 30.06.2023,\~які на\~його думку\~дають підстави\~для звернення\~до суду\~з позовною\~заявою зі\~спливом строку\~позовної давності.\~При цьому\~позивач не\~навів змістовних\~і вагомих\~доводів щодо\~вчинення ним\~всіх необхідних\~і можливих\~дій,\~які вказують\~на бажання\~реалізувати його\~процесуальні права\~з метою\~їх захисту\~в судовому\~порядку,\~не довів,\~що в\~цій справі\~можливість вчасного\~подання ним\~позовної заяви\~не мала\~суб`єктивного характеру,\~тобто не\~залежала від\~його волевиявлення.\~Відповідно до\~Постанови КЦС\~від 18.01.2022\~по справі\~№ 370/522/16-ц\~суд за\~заявою особи\~продовжує процесуальний\~строк,\~встановлений судом,\~якщо неможливість\~вчинення відповідної\~процесуальної дії\~у визначений\~строк зумовлена\~обмеженнями,\~впровадженими у\~зв`язку з\~карантином.\~Подана відповідь\~на відзив\~не містить\~в собі\~посилання на\~доводи відповідача\~щодо не\~застосування пільги\~на нарахування\~за опалення\~та гарячого\~водопостачання. Просить суд позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача заборгованість по тепловій енергії за період з липня 2020 року по жовтень 2021 року в розмірі 4\~352,99 гривні, заборгованість по гарячому водопостачанню за період з липня 2020 року по жовтень 2021 року в розмірі 2\~769,39 гривень. Ухвалою від 06.07.2023 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилася. В позовній та відповіді на відзив просила розглянути справу без її участі. Позов підтримала. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подав. Представник відповідача позов визнала частково за обставин, зазначених у відзиві та запереченнях. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 06.07.2023 [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно з розрахунком суми позову на ім`я [PERSON] Концерном «Міські теплові мережі» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] як на особу, яка є споживачем послуг, які за вказаною адресою надає Концерн «МТМ», та заборгованість за період з 01.12.2016 по 31.10.2021 складає 46\~866,65 гривень. Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України від 02.06.2005 № 2633-ІV «Про теплопостачання» (далі Закон № 2633-ІV), Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, та іншими нормативно-правовими актами України. В розумінні Закону № 2633-ІV та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Згідно зі статтями 19, 25 Закону № 2633-ІV споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 20 Закону № 2633-ІV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води виконав в повному обсязі, що не було спростовано відповідачем. Відповідач у свою чергу порушив свої зобов`язання та своєчасно не вносив оплату за спожиті комунальні послуги. За період 01.12.2016 по 31.10.2021 має заборгованість в сумі 46\~866,65 гривень. При цьому, в заяві про зменшення позовних вимог від 21.08.2023 представником позивача враховані заперечення представника відповідача щодо безпідставного нарахування позивачем послуги з гарячого водопостачання, що підтверджується доданим до заяви новим розрахунком суми позову. Суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що при нарахуванні заборгованості за надані послуги позивачем не враховувались пільги відповідача. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачені законодавством пільги та субсидії на оплату житлово-комунальних послуг виплачуються споживачу в грошовій формі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 7 Порядку надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 373 (далі Порядок № 373) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виплата розрахованої суми пільги здійснюється у грошовій безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок Мінсоцполітики в АТ «Ощадбанк» на підставі укладеного між Мінсоцполітики та АТ «Ощадбанк» договору (далі - рахунок для виплати пільг). За заявою пільговика, поданою структурному підрозділу з питань соціального захисту населення до 15 жовтня (15 травня), у якій зазначаються виплатні реквізити, виплата пільги здійснюється у грошовій готівковій формі з початку опалювального (неопалювального) сезону. У разі подання заяви після 15 жовтня (15 травня) протягом опалювального (неопалювального) сезону пільга надається у грошовій готівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок пільговика в уповноваженому банку з місяця, що настає за місяцем подання заяви. Пільговики, яким надається пільга у грошовій формі, зобов`язані сплачувати щомісяця вартість фактично спожитої послуги з урахуванням суми пільги, перерахованої управителям, об`єднанням, виконавцям комунальних послуг або виплаченої таким пільговикам готівкою. Відповідно до пункту 9 Порядку № 373 виплата пільг у грошовій безготівковій формі здійснюється шляхом переказу коштів на рахунки управителів, об`єднань, виконавців комунальних послуг на підставі договорів, що укладаються між АТ «Ощадбанк» (його установами) та управителями, об`єднаннями, виконавцями комунальних послуг. Виплата пільг у грошовій готівковій формі здійснюється шляхом перерахування структурним підрозділом з питань соціального захисту населення коштів на рахунок пільговика, відкритий в установі уповноваженого банку, або через виплатні об`єкти АТ Укрпошта. Відшкодування поштових витрат АТ «Укрпошта» здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати пільг і житлових субсидій громадянам на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу у грошовій формі, що передбачено пунктом 14 Порядку № 373. Судом встановлено, що позивачем нараховувалась заборгованість відповідачу без урахування його пільги, що підтверджується розрахунком суми позову та довідкою щодо заборгованості, що дає підстави для висновку про те, що відповідачу надавалась пільга у грошовій готівковій формі. Відповідач та його представник вказана обставина не спростована. Докази того, що пільга надавалась відповідачу у грошовій безготівковій формі шляхом переказу коштів на рахунком позивача не подавались. З клопотанням про витребування відповідних доказів вони не звертались. Також, представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд встановив, що з даним позовом позивач звернувся до суду 05.07.2023, у зв`язку з чим позовна давність спливла за вимогами за період з 01.12.2016 по 04.07.2020. Проте, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності. З 24.02.2022 в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами). Таким чином, станом на 05.07.2023 спливла позовна давність за вимогами за період з 01.12.2016 до 16.03.2019, а за вимогами за період з 17.03.2019 до 31.10.2021 її строк продовжений. Суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності були перервані, оскільки згідно з даною нормою строки позовної давності продовжувались на строк дії такого карантину, а не переривались. Також, відхиляються аргументи представника відповідача про те, що факт існування певних карантинних обмежень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки встановлені процесуальним законодавством України, оскільки позовна давність не є процесуальним строком. Крім цього, у даному випадку підлягає застосуванню пункт 19, а не 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 з 24.00 години 30.06.2023 на всій території України відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі в сумі 24\~049,92 гривні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та часткове задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи учасників справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1\~377,31 гривень (2\~684 гривні (судовий збір)*(24\~049,92 гривні (задоволена частина позову)*100%:46\~866,65 гривні (ціна позову)).

Outcome: partial