Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.04.2007 позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного шлюбу народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. З січня 2022 року подружжя проживає окремо, спільне господарство не ведеться, у зв`язку із чим 03.10.2022 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб розірвано. Відповідач з дітьми зв`язок не підтримує, участі у вихованні не приймає, у зв`язку із чим позивачем було подано позов про визначення місця проживання дітей разом із батьком, який був задоволено в повному обсязі рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова. На теперішній час позивач отримує стабільний дохід, який дозволяє утримувати дітей, має на прав власності квартиру, має бажання виховувати дітей. На даний час відповідач проживає за кордоном, має власне життя, ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не піклується успіхами дітей та їх фізичним та духовним розвитком. Спільні діти перебувають на утриманні у позивача, всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно. Враховуючи зазначені факти, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідоме нехтування своїми обов`язками, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із заявою про позбавлення батьківських прав та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовну заяву та викладені в ній обставини та факти, надали відповідні обґрунтування щодо позову, просили задовольнити, проти венесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надала. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, а також надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди позивача та його представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, доводи третьої особи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи та під час судового розгляду, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 21.04.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 464. [INFO] у шлюбі народилася дочка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 02.02.2010 року. [INFO] у шлюбі народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 30.08.2011 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/4210/22 від 21.09.2022 року встановлено місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/4211/22 від 03.10.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки № 01/12-22 від 05.12.2022 року ФОП [PERSON] , діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 22.08.2011 року відвідують заняття з позашкільної освіти до 24.02.2022 року - очно, а на теперішній час - онлайн. На заняття дітей приводив та забирав батько, на заняттях, які проводились за участю батьків завжди був присутнім батько. Щодо успіхів дітей цікавиться батько. Мати не цікавиться. Відповідно до інформації головного лікаря медичного центру «Пульс-Медика» від 22.08.2023 року, діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які мешкають за адресою: [ADDRESS] , перебувають на обліку в МЦ «Пульс-Медика» з січня 2019 року. Медичний центр разом з дітьми відвідує лише батько дітей - [PERSON] . В період з січня 2019 року до цього часу станом здоров`я дітей піклувався лише батько. В разі хвороби дітей піклується також батько. Зокрема, 23.01.2023 року батько дітей відвідував медичний центр разом з дітьми. Мати дітей ні до медичного центру «Пульс-Медика», а ні до лікарів медичного центру особисто не зверталась, станом здоров`я дітей не цікавилась. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11.09.2023 року №320, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також даним висновком встановлено, що [PERSON] матеріально забезпечений, є фізичною особою-підприємцем, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває. Діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дітей. До Департаменту відповідач - [PERSON] надала нотаріально засвідчену заяву, згідно якої повністю визнає позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Також повідомила, що на даний час вона постійно проживає в Республіці Австрії і не має можливості опікуватись дітьми. Діти перебувають на утриманні і вихованні батька. Наведені обставини свідчать про те, що [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. У відповідності із частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину. Частиною 1 статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Згідно із частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності із частиною 2 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Як свідчать положення частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню спільних дітей, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Враховуючи викладене, а також висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11.09.2023 року №320 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд приходить до висновку про задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав, адже нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дітей, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дітей як з моральної, так і з правової точки зору. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування позивача та малолітніх дітей, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дітей з нею та прийманні участі матері у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, проте вольове небажання виконувати відносно дітей батьківські обов`язки, покладені на неї законом. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] було сплачено 992,40 грн. за позовну вимогу немайнового характеру, а тому суд присуджує на його користь витрати по сплаті судового збору з відповідача.

Outcome: approved