Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

08 липня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до [PERSON] , у якому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] за місцем проживання матері. В обґрунтування позову посилається на те, що з 14 лютого 2018 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день сторони мешкають окремо, дитина залишилася мешкати з позивачем; однак неможливість зареєструвати місце проживання дитини, отримати документ для виїзду за кордон, оформити нотаріальну згоду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, змусили позивача звернутися до суду з таким позовом. Відповідачем поданий відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву посилався на те, що він разом з позивачем та їх спільною дитиною мешкали у Королівстві Нідерланди. Він оформив тимчасовий дозвіл на виїзд дружини з дитиною в Україну. Під час перебування позивача в Україні - стосунки між ними погіршилися, що змусило прийняти рішення щодо припинення шлюбних відносин, що потягло за собою перешкоджання з боку позивача у спілкуванні з дитиною. У зв`язку з перешкоджанням у спілкуванні з дитиною, він вимушений був звернутися до суду з позовом щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, рішенням суду задоволені його вимоги та встановлений порядок спілкування з дитиною. Крім того, на користь позивача за рішенням суду стягуються аліменти на утримання дитини, в той же час свої обов`язки по утриманню дитини він весь час виконує і без рішення суду, як і надає іншу допомогу. На сьогоднішній день дитина залишається мешкати з матір`ю, будь-яких перешкод у проживання дитини з матір`ю ним не чиняться. А тому вважає що спору між ним та позивачем з приводу визначення місця проживання не існує. Просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору між сторонами. Представником позивача подана відповідь на відзив, у якому посилаючись на доцільність продовження проживання дитини з матір`ю, тому як це відповідає інтересам дитини; зазначає, що врегулювання дій з виховання, навчання, догляду за дитиною та поєднаних цих елементів слугувало причиною подання позову. Вважає, що відповідач фактично визнав позовні вимоги позивача, тому як не заперечує проти проживання дитини з її матір`ю, при цьому зауважує до досягнення дитиною 10 річного віку. Вказує, що позивач має житло, у якому вона зареєстрована сама; має постійний дохід, піклується про дитину, в тому числі отримує медичні консультації та обслуговування; дитина розвивається в тому числі і у школі мистецтв, куди її водить позивач. А тому вважає що спір повинен бути вирішений судом, позов просить задовольнити. 20 липня 2022 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області відкрите провадження у справі, розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочате підготовче провадження. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2023 року справу направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 10 травня 2023 року справа надійшла у провадження Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Іллічівського міського суду Одеської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року справу прийнято до провадження судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Дубовенко І.Г. та призначене підготовче засідання. 25 липня 2023 року підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача в повному обсязі підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Вважає, що посилання відповідача на відсутність спору між сторонами спростовується тим, що до сьогодні дитина немає зареєстрованого місця проживання, хоча мешкає з матір`ю в квартирі позивача; і в разі, якщо позивач буде мати бажання отримати документ для виїзду за кордон для дитини, то вона також не буде мати такої можливості. Крім того відповідач не надавав нотаріальну заяву в якій він разом з позивачем домовились про місце проживання дитини з матір`ю. Відповідач дій направлених на перешкоджання проживання дитини з позивачем не чинив. В даний час відповідач мешкає за межами України, в той же час якщо у нього буде така можливість в майбутньому, можливо буде чинити такі перешкоди. А тому просить задовольнити позов, визначити місце проживання малолітньої дитини з позивачем. Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником відповідача направлено на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути за відсутності відповідача та його представника, в якій також посилається на відсутність спору між сторонами. Дитина мешкає з позивачем, відповідач не чинить жодних перешкод у цьому та вважає, що з урахуванням віку дитини - є доцільним їй проживати з матір`ю, а тому не заперечує та не заперечував проти того, щоб дитина залишалася проживати з матір`ю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши заяви сторін, матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, 14 лютого 2018 року року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. [INFO] у м.Бреда, країна Нідерланди народилася [PERSON] , витяг з акту реєстрації народження за № 103432 від 17.12.2018 року виданий Відділом громадянського стану в м.Бреда; батьком дитини є [PERSON] ; мати - [PERSON] . Згідно копії акту обстеження умов сім`ї від 10 листопада 2022 року встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Житло розміщене на 3 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 1 кімнат; гуртожиток. У кімнаті є кухня, душова кабіна. Умови проживання задовільні, в кімнаті чисто, прибрано. Стосунки в сім`ї добрі, теплі. На ім`я начальника Служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області [PERSON] подано заяву у якій він повідомляє, що між ним та [PERSON] ніколи не виникало жодного спору щодо місця проживання дитини, та він не заперечує щоб дитина до досягнення нею 10 років проживала разом з матір`ю. А після досягнення дитиною 10 років питання щодо визначення місця проживання дитини має бути вирішене з урахуванням вимог ст. 160 СК України. З довідки за вих.. 05-15 від 26.10.2022 року КЗ «Школа мистецтв ім.Л.М.Нагаєва» вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається у КЗ «Школа мистецтв ім.Л.М.Нагаєва» м.Чорноморська Одеського району Одеської області у фольклорній групі підготовчого відділення з 01 вересня 2022 року. З довідки про доходи [PERSON] № [NUMBER] від 10.01.2023 року вбачається, зо за період з 01.07.2022 року по 31.12.2022 року [PERSON] отримала пенсію в сумі 14000 грн. З копій медичної документації на [PERSON] , вбачається, що вона відвідує медичні огляди, здорова; рекомендовані окуляри. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 30837473 від 11.12.2014 року вбачається, що власником квартири по [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб; вбачається, що у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] - усього одна особа. Виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування по справі № 501/1786/22 від 20.12.2022 року наданий висновок, відповідно до якого враховуючи, що малолітня [PERSON] , [INFO] постійно мешкає разом з матір`ю, де для неї створені всі належні умови для виховання та гармонійного розвитку, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради № 352 від 20.12.2022 року. Крім того 22 квітня 2022 року у справі № 501/4072/21 за позовом [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі батька у спілкуванні з дитиною та за зустрічним позовом [PERSON] про надання дозволу виконувати певні дії - ухвалене рішення, яке було переглянуте судом апеляційної інстанції і постановою від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу адвоката Кокарєва Андрія Павловича задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 квітня 2022 року в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу виконувати певні дії скасоване. Ухвалене в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 квітня 2022 року у частині встановлення порядку побачень у формі спілкування [PERSON] з малолітньою донькою у відеочаті змінене, доповнивши резолютивну частину цього рішення в частині спілкування у відеочаті після слів з 18.00 до 19.00 годин словами «та у святкові дні - день народження [PERSON] -[INFO], 19 грудня, 31 грудня, 8 березня, 1,9 травня, Великдень (Пасха) та Трійця, 28 червня, 24 серпня з 18.00 години до 19.00 години, у разі неможливості провести відеозв`язок (хвороба дитини, за належного підтвердження) провести аудіозв`язок у зазначені дні та години у присутності матері. Це ж рішення у частині встановлення порядку побачень [PERSON] з малолітньою дочкою на території України змінено, виклавши резолютивну частину цього рішення в частині побачень на території України в наступній редакції. На території України у заздалегідь обумовленому місці з матір`ю дитини, [PERSON] , а після досягнення дитиною 10-ти річного віку у заздалегідь обумовленому місці як з матір`ю дитини [PERSON] так і з дитиною [PERSON] з попередженням про таке побачення за місяць [PERSON] , щомісяця - двічі на тиждень: вівторок та субота з 10.00 години до 13.00 години у присутності матері до досягнення дитиною десятирічного віку, після досягнення дитиною десятирічного віку без присутності матері. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постанова Одеського апеляційного суду у вказаній справа набрала законної сили 21.11.2022 року. Так відповідно до постанови апеляційної інстанції встановлено, що «апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про надання їй права виконувати дії, а саме: замовлення, отримання та підписання будь-яких заяв, документів щодо виїзду за кордон, в`їзду з кордону, реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, подачі документів до відділу освіти, виїзду на лікування, тощо стосовно малолітньої дитини [PERSON] , оскільки відповідачка не надала доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених нею вимог, порушення її прав або прав дитини з боку [PERSON] , наявності реальної загрози порушення цих прав. [PERSON] не довела, які конкретні дії батька дитини призведуть чи то призводять до порушення прав дитини або її прав, не відповідають інтересам дитини. Саме по собі посилання [PERSON] на те, що батько дитини проживає за межами України, а тому вона позбавлена можливості виконувати певні дії стосовно малолітньої дитини, без доведення реальних перешкод у здійсненні таких дій не можуть бути самодостатніми підставами для задоволення заявлених нею вимог. Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції у частині надання права [PERSON] виконувати певні дії стосовно малолітньої [PERSON] підлягає скасуванню з ухваленням нового у цій частині рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] ». З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З матеріалів справи вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі було проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає: «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили». Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Принципом 7 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNTV, UKRAINE, № 31111/04, 8 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При Визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у акнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, s100. ССПЛ, від 16 липня 2015 року). У силу ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратиф. Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, не займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. З пояснень представника позивача та заяв сторін не вбачається, що між батьками існують будь-які суперечки щодо проживання дитини з одним із них. Так і не надано суду жодних доказів на підтвердження обставин того, що відповідач будь-яким чином перешкоджає та не погоджується з тим, що дитина мешкає з позивачем. Підставою звернення до суду з позовом про визначення місця проживання, позивач зазначає неможливість зареєструвати місце проживання дитини, можливе отримання в майбутньому документу для виїзду за кордон; а також відсутність нотаріальної заяви про його згоду на проживання дитини з позивачем. На підтвердження наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, перешкод з боку відповідача проживати дитині разом з матір`ю і т.і. - суду не надано. Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами відсутній спір, щодо визначення місця проживання дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року №6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Також, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз вищенаведеного переконує суд в ому, що підстави для задоволення позову відсутні. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрати з оплати судового збору підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed