Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 12.03.2018 року по 30.10.2020 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з відповідачем у справі він перебував в трудових відносинах в період з 12.03.2018 року по 30.10.2020 року, був звільнений за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак з моменту звільнення до подачі позовної заяви, з позивачем не проведено розрахунок по заборгованості з заробітної плати. В день звільнення по 30.10.2020 року позивач перебував на підприємстві, отримав трудову книжку, однак відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву відповідно до якої просила вказану справу розглядати без їх участі, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. Крім того, представником відповідача надано копію довідки №244 від 21 серпня 2023 року, із якої вбачається, що розмір заборгованості позивача, на дату складання довідки становить 94\~152,25 грн. (сума заборгованості зазначена після утримання всіх обов`язкових податків і зборів). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, по наступним підставам. Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 див. в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» з 12 березня 2018 року по 30 жовтня 2022 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-10). Наказом № 303/к від 30.10.2020 року [PERSON] звільнений, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Також, відповідачем підтверджено копією довідки №224 від 21 серпня 2023 року, що сума заборгованості перед [PERSON] на дату складання довідки становить 94152,25 грн. Сума заборгованості зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідок про заборгованість по заробітній платі вбачається, що суми заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі вказані вже після утримання податків та відрахувань, передбачених законом, що разом становить 94152грн. 25 коп. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 94152грн. 25 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків). При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved