Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. У своєму позові позивач просить суд надати її неповнолітньому сину - [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, свідоцтво про народження серія [NUMBER] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до: Королівства Іспанія, Румунії, та інших країн-членів Європейського союзу: Австрійської Республіки, Королівства Бельгія, Республіки Болгарія, Грецької Республіки, Королівства Данія, Республіки Естонія, Республіки Ірландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальти, Королівства Нідерландів, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Португальської Республіки, Румунії, Республіки Словаччина, Республіки Словенія, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французської Республіки, Республіки Хорватія, Чеської Республіки, Королівства Швеція, а також території за межами Європи, що входять до Європейського Союзу Іспанії: Канарських островів, Мелільї, Сеута; території за межами Європи, що входять до Європейського Союзу Португалії: Азорських островів, Мадейри; території за межами Європи, що входять до Європейського Союзу Франції: Гваделупи, Мартиніки, Реюньйону, Французської Гвіани, Маййоти; Республіки Аргентина, Канади без письмової згоди та супроводу батька, - [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, в її супроводі, [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, строком на два роки з моменту набрання рішення законної сили та з обов`язковим поверненням неповнолітнього, [PERSON] , [INFO] назад в Україну за місцем постійного проживання. В обґрунтування позову, позивач зазначила, що з 01.10.2007 року між нею, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] , існували фактичні шлюбні відносини, без реєстрації шлюбу. Однак, фактичне сімейне життя в них з відповідачем, не склалося. Причиною розпаду сімейних відносин стали різні погляди на сімейне життя та цінності, через що постійно виникали сварки. Вони переконалися, що у них відсутні спільні інтереси та зовсім протилежні погляди на сімейне життя. Окрім цього, вони втратили почуття любові та пошани один до одного. Від цих відносин у них народився син, - [PERSON] , [INFO] , про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області в Книзі реєстрації народжень 10 лютого 2009 року зроблено відповідний актовий запис № 125 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . В даному свідоцтві про народження дитини матір`ю записана вона, - [PERSON] , а батьком, - [PERSON] . Між нею та відповідачем припинені фактичні шлюбні відносини з 2010 року і вони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та не проживають разом однією сім`єю. Між нею та відповідачем був спір про батьківство, оскільки відповідач не визнав себе батьком їхнього сина. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 липня 2010 року у справі № 2-250/10 [PERSON] було визнано батьком [PERSON] . Також суд, вирішив стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина, [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів його заробітку (доходу), починаючи з 13 квітня 2009 року, але не менш 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно, до повноліття дитини. Зараз їх неповнолітній син, [PERSON] , проживає разом з нею, його матір`ю за адресою: [ADDRESS] , вона повністю його утримує та займається вихованням і розвитком. Відповідач, як батько, самоусунувся із життя їх сина та будь-якої участі в духовному та фізичному розвитку дитини, не приймає. Позивач піклується про повноцінний розвиток дитини, забезпечує його предметами першої необхідності, одягом, харчами, ліками, тощо. В обґрунтування даного позову позивач зазначила, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. На сьогоднішній день вона має намір виїхати за межі України, а саме до зазначених вище країн, хоче, щоб її син відвідав ці країни, розширив свій світогляд, пізнав культуру цих країн, відпочив, тощо. Позивач має намір повертатись із-за кордону назад в Україну через кожні три місяці, дату виїзду визначити складно через те, що їй не відомо, коли саме судом буде ухвалене рішення. Приблизний період виїзду за кордон, з дитиною, планується після набрання рішенням суду законної сили на строк до досягнення дитиною віку 16 років, з обов`язковим поверненням, назад, в Україну, через кожні три місяці, з дня виїзду за кордон. Однак, без нотаріально посвідченої згоди відповідача, на виїзд неповнолітнього сина, виїхати за межі України не вбачається можливим. Для того, щоб дитина росла і повноцінно розвивались, мала можливість вивчати іноземну мову, ознайомитися з культурними цінностями різних держав та народів, а також мала можливість краще розвиватися духовно та фізично, вона зверталась до відповідача, з проханням надати їй тимчасовий дозвіл, на виїзд дитини за кордон, з метою її відпочинку за кордоном, оздоровлення, розширення його світогляду, отримання нових вражень та зміцнення родинних стосунків. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення родинних стосунків, здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. На теперішній час, виїхати з дитиною за межі України неможливо, так як відповідач, безпідставно, не надає їй згоди на виїзд їх сина, за кордон. При цьому, жодних вагомих аргументів, які обґрунтовують таку його відмову, відповідач, не наводить. Така позиція Відповідача, в першу чергу, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач вважала, що виїзд дитини за кордон, вочевидь, сприятиме тільки розширенню світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, дитина зможе частіше відвідувати своїх родичів. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Серебряков Е.С., не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про причини неявки, суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву, у встановлений судом строк, без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно до ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. III. Процесуальні дії по справі. 04 травня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату попереднього судового засідання. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] існували фактичні шлюбні відносини, без реєстрації шлюбу. Від цих відносин у них народився син, - [PERSON] , [INFO] , про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області в Книзі реєстрації народжень 10 лютого 2009 року зроблено відповідний актовий запис № 125 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . В даному свідоцтві про народження дитини матір`ю записана позивач, - [PERSON] , а батьком - відповідач, [PERSON] . Між позивачем та відповідачем був спір про батьківство, оскільки відповідач не визнав себе батьком їхнього сина. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 липня 2010 року у справі № 2-250/10 [PERSON] було визнано батьком [PERSON] . Також, суд вирішив стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина, [PERSON] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів його заробітку (доходу), починаючи з 13 квітня 2009 року, але не менш 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно, до повноліття дитини. Зараз їх неповнолітній син, [PERSON] , проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . На сьогоднішній день позивачка має намір виїхати за межі України, а саме до зазначених вище країн, хоче, щоб її син відвідав ці країни, розширив свій світогляд, пізнав культуру цих країн, відпочив, тощо, та має намір повертатись із-за кордону назад в Україну через кожні три місяці, дату виїзду їй визначити складно через те, що їй не відомо коли саме судом буде ухвалене рішення. Приблизний період виїзду за кордон з дитиною планується після набрання рішенням суду законної сили на строк до досягнення дитиною віку 16 років з обов`язковим поверненням назад в Україну, через кожні три місяці, з дня виїзду за кордон. Однак без нотаріально посвідченої згоди відповідача, на виїзд неповнолітнього сина, виїхати за межі України, не вбачається можливим. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН Про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 7 СК України, визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України). Як вбачається з матеріалів справи, сторони фактично не досягли згоди щодо виїзду їх спільного сина за кордон без згоди батька. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частинами 1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. З Конвенції «Про права дитини» прийнята резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 17 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року визначає право дитини на охорону здоров`я та право на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Разом з тим, ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Відповідно до ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Зміст ст.150 Сімейного кодексу України зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. І ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Однак, що стосується позовних вимог [PERSON] то вони не узгоджуються з судовою практикою в аналогічних спірних правовідносинах. Так, постановою Верховного суду України від 03.07.2019 року по справі № 462/8071/14-ц по аналогічному спору судом було зазначено наступне. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 8-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній, у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду, про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. VI. Висновки суду. Таким чином, дослідивши надані позивачем докази по даній справі суд приходить до висновку про не можливість задоволення позову [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, оскільки він є недоведеним та необгрунтованим. VII. Розподіл судових витрат. У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір не повертається та відноситься до витрат за його рахунок. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed