Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

У липні 2023 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, в якому вказував, що відповідачка є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. В той же час відповідачка, зловживаючи спиртними напоями, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, зокрема: не піклується про життя, здоров`я, розвиток, дозвілля та безпечне середовище для дітей (не приділяє дітям належної уваги, не забезпечує необхідним медичним доглядом та харчуванням, діти брудні, не доглянуті, не мають необхідного (чистого та охайного) одягу та взуття, іграшок, приладдя для розвитку та навчання, за місцем мешкання малолітніх постійно знаходяться сторонні особи в нетверезому стані); не створила для дітей необхідних житлово-побутових умов (в будинку за місцем мешкання дітей брудно, не прибрано, відсутні чиста постільна білизна, належні меблі для дітей); не здійснює необхідного догляду та контролю над дітьми (часто залишає дітей наодинці або на сторонніх осіб). Заходи впливу щодо відповідачки та соціального супроводу сім`ї не мали необхідного довгострокового позитивного ефекту. У зв`язку з цим рішенням виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району від 06 липня 2023 року №50 малолітні були відібрані у матері та поміщені у більш сприятливе середовище. Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дітей позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів її заробітку - до повноліття дітей. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила. Представниця третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Також просила врахувати, що після відібрання дітей відповідачка не вчинила дій, направлених на усунення порушень, що були підставами для відібрання, не зверталася з приводу повернення дітей у сім`ю та не підтримувала з ними жодних контактів, що свідчить про її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , думку малолітнього [PERSON] (опитаного в присутності педагога [PERSON] ), показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачка є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а.с. 11-16). В той же час відповідачка, зловживаючи спиртними напоями, протягом тривалого часу (до вересня 2022 року - несистематично, а з вересня 2022 року - постійно) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, зокрема: не піклується про життя, здоров`я, розвиток, дозвілля, безпечне середовище для дітей (не приділяє дітям належної уваги, не забезпечує необхідним медичним доглядом та харчуванням, діти брудні, не доглянуті, не мають необхідного (чистого та охайного) одягу та взуття, іграшок, приладдя для розвитку та навчання, за місцем мешкання малолітніх постійно знаходяться сторонні особи в нетверезому стані); не займається вихованням та навчанням дітей; не створила для дітей необхідних житлово-побутових умов (в будинку за місцем мешкання дітей брудно, не прибрано, відсутні чиста постільна білизна, належні меблі для дітей); не здійснює необхідного догляду та контролю над дітьми (часто залишає дітей наодинці або на сторонніх осіб). Заходи впливу щодо відповідачки та соціального супроводу сім`ї не мали необхідного довгострокового позитивного ефекту. Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] (близькими родичами відповідачки), а також письмовими матеріалами справи (а.с. 17-46, 59-61, 63-70, 72-79, 103-105). У зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району від 06 липня 2023 року №50 малолітні були відібрані у матері та поміщені у більш сприятливе середовище. З пояснень представниці третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , показань свідків [PERSON] , [PERSON] також вбачається, що після відібрання дітей відповідачка не вчинила дій, направлених на усунення порушень, що були підставами для відібрання, не зверталася з приводу повернення дітей у сім`ю, не підтримувала з ними належних контактів, під час яких відносилася до них байдуже та без материнської любові. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. В судовому засіданні малолітній [PERSON] погодився з необхідністю позбавлення відповідачки батьківських прав відносно нього у зв`язку з її неналежною поведінкою, вказуючи на те, що його мати [PERSON] не приділяла йому належної уваги, байдуже відносилася до нього, не забезпечувала його усім необхідним, часто застосовувала відносно нього фізичне насильство, з моменту вилучення його з сім`ї не підтримує з ним жодних контактів. Категорично заперечував проти повернення його матері та виявив бажання залишитися на опікуванні своєї тітки [PERSON] , вказуючи на те, що остання виявляє до нього значно краще та доброзичливіше відношення, ніж рідна мати. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітніх [PERSON] , [PERSON] , оскільки останні за своїм віком та рівнем розвитку не можуть її висловити. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги думку малолітнього [PERSON] та письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Бузької сільської ради від 12 липня 2023 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її дітей, оскільки це буде відповідати інтересам останніх. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. За встановленого, малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід передати на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дітей, відсутність в матеріалах справи доказів щодо особи відповідачки, що б вказували на те, що остання не має можливості матеріально утримувати дітей або вплинули на розмір аліментів, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у звичайному розмірі за таких обставин - 1/2 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дітьми повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 147,20 грн. (1 073,60 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав + 1 073,60 грн. за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved