Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказане наступне (з урахуванням уточнених позовних вимог). В частині будинку за [ADDRESS] , яка належить батькові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , була зареєстрована з моменту народження, цей будинок є її постійним місцем проживання. Співвласником іншої частки будинку є [PERSON] , третя особа по справі. Після укладення шлюбу, який був зареєстрований 11 березня 1995 року, актовий запис № 70, з 1996 року, в будинок оселився її чоловік, співпозивач по справі, [PERSON] , який в 2007 році, за ініціативою відповідача [PERSON] , був зареєстрований у вказаному будинку. В шлюбі з [PERSON] в них народилось двоє дітей - [PERSON] , 1996 р.н., співпозивач по справі, та [PERSON] , 2005 року народження, яка є інвалідом з дитинства та неповнолітньою на теперішній час. Діти з моменту народження були зареєстровані в будинку за [ADDRESS] , за цією ж адресою надглядалися в лікарняній установі, відвідували розташовані поряд учбові заклади. Будинок є місцем постійного проживання для доньок, іншого житла вони не мають. Останнім часом відповідач по справі, [PERSON] , безпідставно, почав провокувати [PERSON] та членів її родини на конфлікти та сварки, неодноразово застосовуючи до неї фізичне насильство, фактично створив [PERSON] та членам її родини, співпозивачам по справі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням, яке є постійним місцем проживання для вказаних осіб, у зв`язку з чим вони були вимушені неодноразово звертатися до правоохоронних органів, які рекомендували звертатися до суду для припинення цих дій. Родині [PERSON] заборонили користуватися місцями загального користування - кухнею та коридором, не давали вільного доступу до холодильника та газової плитки, ванної кімнати та вбиральні. Позивачі вважають такі дії неприпустимими, протиправними, у зв`язку з чим вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та прав неповнолітньої доньки, зважаючи на те, що відповідно до ст.ст.64,156 Житлового Кодексу України вони, як члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, оскільки при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До того ж, відповідно до ст.405 Цивільного Кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. На теперішній час ситуація різко погіршилася, відповідач змінив замки на вхідних дверях будинку, позивачам створюються перешкоди в користуванні як житловим приміщенням, де вони прописані, так і взагалі, доступу до своїх особистих речей. У зв`язку з цим позивачі просять в позові вселити їх до спірного будинку та визначити порядок його користування (а.с.73-74). В судовому засіданні представник позивачів адвокат Будовська Н.В. позов підтримала та пояснила, що наразі позивачі змушені звернутись з цим позовом, оскільки відповідач створює перешкоди у користуванні спірним будинком за [ADDRESS] . Іншого житла, окрім спірного будинку, у позивачів немає. В кімнаті площею 10,4 кв.м. на першому поверсі проживала неповнолітня донька позивачів, інші позивачі проживали на другому поверсі, кухня, коридор, ванна та вбиральня були в загальному користуванні. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачі дійсно зареєстровані в належному йому на праві часткової власності будинку за [ADDRESS] , оскільки це його донька, її чоловік та їхні діти. Але перешкоди він позивачам не чинив, оскільки замок від вхідних дверей був на ремонті, тому позивачі не змогли попасти в будинок. Між ним та позивачами склались неприязні стосунки через постійні сварки з боку позивачів. До 2008 року позивачі проживали у спірному будинку постійно. Сам відповідач власник спірного будинку з 1987 року. Позивачі не живуть у спірному будинку, бо на другому поверсі, який вони займали, холодно та немає батарей. Відповідач також пояснив, що не допускав позивачів до ванної кімнати, в туалет та на кухню, оскільки це його власність. Після відключення газу позивачі виїхали з будинку у вересні 2020 року. Проти вселення позивачів заперечував. Просив в позові відмовити. Також надав суду відзив на позов, в якому викладена аналогічна правова позиція (а.с.52-53, 90-91) Представник відповідача адвокат Рибалка О.Р. в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що спірний будинок є власністю відповідача, тому він на свій розсуд має право вирішувати, кому проживати у цьому будинку. Окрім того, позивачі не є співвласниками будинку, тому вони не мають правових підстав заявляти вимоги про визначення права користування будинком, власниками якого вони не є. Просила в позові відмовити. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, але її неявка не перешкоджає розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сім`ю [PERSON] він знає давно, з 1978 року, оскільки раніше він проживав поряд. Зять з дружиною, яка є донькою відповідача, та з дітьми, які є позивачами по справі, раніше проживали разом з відповідачем в будинку за [ADDRESS] , а саме в кімнатах на другому поверсі та у маленькій кімнаті на першому поверсі. Наразі вони у спірному будинку не проживають, але як довго, він точно сказати не може. Раніше позивачі там жили з моменту народження дітей, але потім у них виник конфлікт з відповідачем, тому вони виїхали. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачу [PERSON] на праві часткової власності належить будинок за [ADDRESS] , що не оспорюється сторонами, а тому в силу ст.82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає. У вказаному будинку, окрім відповідача, на сьогоднішній зареєстровані позивачі: [PERSON] (з 30.06.2006р.), [PERSON] (з 13.09.2018р.), [PERSON] (з 17.05.1996р.), [PERSON] (з 18.12.2007р.), що підтверджено відповідними довідками (а.с.10-11, 24-27). [PERSON] є донькою [PERSON] [PERSON] є чоловіком [PERSON] , тобто зятем відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] та [PERSON] , тобто онуками відповідача [PERSON] . Вказаний факт не оспорюється сторонами, а тому в силу ст.82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає. Окрім того це підтверджено відповідними свідоцтвами та штампами в паспортах позивачів (а.с.6-9, 16, 18). Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачі не мають у власності іншого житла (а.с. 12-15). Внаслідок неприязних стосунків та суперечок позивачі на сьогоднішній день не проживають у спірному будинку, що вбачається з пояснень представника позивачів та відповідача [PERSON] , який проти вселення та проживання у спірному будинку позивачів При вирішенні спору суд виходить з наступного. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина 2 статті 64 ЖК України). Частиною першою, другою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень статей 156 ЖК України та 405 ЦК України позивачі, як члени сім`ї власника спірного будинку відповідача, як такі, що зареєстровані в спірному будинку, мають право користування спірним житлом нарівні з його власником. Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що між сторонами існує конфлікт з приводу проживання позивачів у спірному будинку. Враховуючи, що позивачі зареєстровані у спірному будинку, будь-якого житлового приміщення у власності не мають, докази протилежного суду не надані, як члени сім`ї власника мають право на користування спірним житлом нарівні з [PERSON] , як власником житлового приміщення, однак останній створює перешкоди у реалізації вказаного права позивачів та заперечує проти їх проживання, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні спірного будинку шляхом вселення до вказаного житлового приміщення позивачів. Щодо вимоги позивачів про становлення порядку користування спірним будинком, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. З наведеного вбачається, що встановлення порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень можливо тільки щодо власників/співвласників у спільній частковій власності. Враховуючи, що позивачі не є співвласниками спірного будинку, підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд не вбачає. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). На підставі викладеного та

Outcome: partial