Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] просить визнати за нею право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 37 кв.м. Мотивує свої позовні вимоги наступним. Вказує, що 08.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Дублянською міською радою Жовківського району Львівської області складено актовий запис в Книзі реєстрації актів про одруження № 23 від 08.06.2002 року та видано свідоцтво про одруження [NUMBER] . В період існування шлюбу, укладеного між позивачем та відповідачем, 27.09.2007 року Дублянською міською радою Жовківського району Львівської області прийнято рішення № 109, яким вирішено доручити Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] з показниками житлової площі 37 кв.м., загальної площі 49,5 кв.м. в цілому за [PERSON] . 29.10.2007 року виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок, яке зареєстровано обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16442937 від 29.10.2007 року. Позивач [PERSON] вважає, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві особистої власності, виходячи з наступного. Вказує, що обставини набуття права власності на будинок наступні. В 1945 році будинок [ADDRESS] був наданий для проживання переселенцю з Республіки Польща - [PERSON] , 1890 р.н., разом із його дружиною [PERSON] , 1894 р.н. Також у вказаному будинку проживала з сім`єю [PERSON] сестра дружини - [PERSON] з сином - [PERSON] , 1936 р.н. Всі ці особи були зареєстровані у вказаному будинку на постійне місце проживання, що підтверджується будинковою книгою на будинок, згідно якої будинок складався з 2 кімнат загальною площею 40 кв.м. Після смерті [PERSON] , батьківські обов`язки щодо виховання та утримання [PERSON] виконували [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Брюховицької районної ради депутатів трудящих від 17.08.1956 року сім`ї Підгурських дозволено усиновлення [PERSON] , який залишився проживати з ними та утримував їх в похилому віці, як власних батьків. Підтвердженням наведених обставин є наступні документи, які збереглися в сім`ї позивача, як родинні цінності, а саме: - письмове прохання [PERSON] , адресоване Міністру оборони СРСР від 30.05.1956 року, в якому він просив звільнити [PERSON] (якого сім`я Підгурських виховувала з 7-річного віку), з військової служби, для догляду за ним та дружиною-інвалідом, яка страждала на хронічні захворювання; - заявою [PERSON] до військової частини № [NUMBER] від 30.08.1956 року, в якій він просив звільнити [PERSON] від проходження військової служби, якого сім`я [PERSON] усиновила, для здійснення догляду за [PERSON] та його дружиною; - квитанціями про сплату [PERSON] земельного податку за землеволодіння на [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконкому Дублянської міської ради від 23.03.1983 року, виданої відповідно до погосподарських книг Малехівської сільської ради Несторовського району Львівської області, будинковолодіння [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Згідно даних інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] станом на 26.01.1983 року загальна площа будинку становила 49,5 кв.м., житлова - 37 кв.м., куди входили такі приміщення: коридор площею 5,10 кв.м., житлова кімната площею 18,0 кв.м., кухня площею 7,40 кв.м., житлова кімната площею 19,0 кв.м. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Дублянською міською радою Нестерівського району Львівської області 04.01.1986 року. [INFO] в [PERSON] та його дружини - [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 31.12.1958 року серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним бюро ЗАГС м. Львова. Помер [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Дублянською міською радою Жовківського району Львівської області 03.04.1997 року. [PERSON] також проживав з сім`єю в будинку [ADDRESS] , де народилася його донька - [PERSON] , позивач у справі. В той же час, ніхто із користувачів будинку [ADDRESS] не здійснив у встановленому порядку оформлення прав на цей житловий будинок, у зв`язку з чим, таким оформлення за погодженням з батьками зайнялася позивачка, яка й звернулася до Дублянської міської ради за оформленням та реєстрацією за нею права власності на цей будинок згідно вимог діючого на той час законодавства. Внаслідок цього, як вже зазначалося вище, рішенням Дублянської міської ради від 27.09.2007 року № 109 вирішено доручити Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] з показниками житлової площі 37 кв.м., загальної площі 49,5 кв.м. в цілому за [PERSON] . Таке рішення, виходячи з його змісту, прийняте на підставі розгляду заяви [PERSON] , технічного паспорта на будинок, довідки Львівського БТІ та ЕО від 25.09.2007 року про приналежність та технічний стан будинку, будинкової книги та інших документів. Згідно довідки про приналежність, технічний стан житлового будинку та площу земельної ділянки від 25.09.2009 року, виданої Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, загальна площа житлового будинку на [ADDRESS] на вказану дату становить 49,5 кв.м., житлова 37,0 кв.м., загальний стан будинку незадовільний, процент зносу 55 %. Таким чином, виходячи з описаних обставин, зазначає, що в 2007 році [PERSON] (позивач) безкоштовно, без будь-яких затрат спільних кошів подружжя, здійснила оформлення та реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] на [ADDRESS] був збудований задовго до реєстрації шлюбу позивача та відповідача. Жодної участі в будівництві цього будинку відповідач не приймав. Станом на 2007 рік технічний стан цього будинку був такий же, як і в 1983 році, коли проводилася його інвентаризація за замовленням [PERSON] . Цей будинок є сімейним володінням сім`ї позивача, в якому проживали попередні покоління позивача та який перейшов до позивачки в порядку безкоштовної передачі органом місцевого самоврядування. Звертає увагу, що зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вказує, що підстави визнання будинку особистою власністю позивача наступні. Виходячи з вищевикладених законодавчих норм та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, будинок [ADDRESS] не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, оскільки: цей будинок був збудований задовго до народження позивача та відповідача та укладення шлюбу між ними; відповідач не брав жодної участі у будівництві цього будинку, не витрачав на нього жодних коштів; будинок не був створений чи реконструйований в період шлюбу, укладеного між сторонами; позивачка отримала цей будинок у власність в порядку безкоштовної передачі на підставі рішення органу місцевого самоврядування; на момент оформлення за позивачкою права власності на спірний будинок він перебував в первинному технічному стані, без будь-яких змін. Вказує, що враховуючи існування презумпції спільності майна подружжя, станом на сьогодні позивач не має можливості на власний розсуд розпорядитися спірним будинком через те, що право власності на нього оформлене в період шлюбу, згоди щодо розпорядження таким будинком із відповідачем не досягнуто. Крім того, відповідач є боржником в ряді виконавчих проваджень, відомості щодо нього внесені в Єдиний реєстр боржників, що також унеможливлює вчинення ним дій щодо вирішення юридичного статусу спірного майна. Внаслідок цього, для спростування презумпції спільності майна подружжя позивачка звертається до суду з позовом про визнання спірного будинку особистою власністю позивачки, оскільки така презумпція може бути спростована виключно в судовому порядку. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, однак її представник подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій зазначив, що не має можливості прибути до суду, просив суд розгляд справи провести у його відсутності, не заперечив щодо задоволення позову, визнав такий. Суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача, представника позивача та відповідача, які не з`явилися в підготовче судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого, зважаючи на подані представником позивача та відповідачем заяви про розгляд справи у їх відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України собистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК) Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як слідує з висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.02.2019 у справі №464/7011/16-ц, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). За таких обставин, у випадку, якщо майно, набуте в період шлюбу не мало наслідком спільних вкладень в нього обома членами подружжя, таке майно не може вважатися спільною власністю подружжя. Частиною 3 статті 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач по справі не заперечив позовні вимоги позивача, визнав позов, і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення про задоволення позову. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи наведене та те, що відповідач визнав позовні вимоги позивача і не заперечив проти задоволення позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і вважає, що є всі законні підстави для задоволення вимог позивача.

Outcome: approved