Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживача фінансових послуг посилаючись на те, що 13 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого він передав банку кошти у сумі 33450,54 дол. США строком до 13 грудня 2014 року з правом пролонгації та нарахуванням відсотків в розмірі 9 % річних. У грудні 2015 року [PERSON] направив на адресу відповідача заяву про повернення коштів в сумі 33450,54 дол. США з нарахованими відсотками, проте, відповідач відмовив у поверненні коштів, мотивуючи припиненням своєї діяльності в Криму. В зв`язку з чим, [PERSON] у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти станом на 31 травня 2016 за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13 грудня 2013 року у розмірі 40022,43 дол. США, які складаються з суми основного боргу в розмірі 33450,54 доларів США, відсотків за договором в розмірі 6021,09 дол. США, 3 % річних в розмірі 550,80 дол. США та вирішено питання судового збору. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Постановою ВСУ від 03 квітня 2019 року по справі №201/597/16-ц позовні вимоги задоволені, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасоване, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року залишено в силі. Однак, на момент складання позову, 05.08.2020 року, рішення суду не виконано ні добровільно, ні у примусовому порядку, гроші АТ УБ «Приватбанк» на рахунок [PERSON] перераховані не були. Тому позивач вважає, що за весь час затримки виплати коштів (з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року), відповідач повинен сплатити на його користь 3% річних з суми боргу, а саме з 39471,63 доларів США, що становить 4947,48 доларів США. Крім того, згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає до стягнення пеня в розмірі 55871417,89 грн. за період з 14.12.2015 року (дата повернення вкладу) по день звернення до суду,05.08.2020 року. Крім того, оскільки грошові кошти на день звернення до суду не повернуті та не перераховані на рахунок [PERSON] , відповідач винен йому 9% річних на суму депозиту за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, що з 01.06.2016 року по день звернення до суду складає 12597,75 доларів США. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 4947,48 доларів США - 3% річних за користування чужими грішми згідно частини 2 статті 625 ЦК України; 55871417,89 гривень пені згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 12597,75 доларів США - 9% річних за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, а всього: 17545,23 доларів США та 55871417,89 гривень. Відповідно до частини 10 статті 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» надіслав суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджуючись з заявленими позивачем сумами до стягнення, зазначає, що позивач у даній справі нараховує відсотки за договором банківського вкладу за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року за відсотковою ставкою, яка була передбачена умовами договору у період дії такого договору, однак, закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. З урахуванням умов депозитного договору, якій є предметом спору, відсоткова ставка зазначена у договорі, встановлена на період дії такого договору. Умовами договору, на які посилається позивач, не встановлений розмір відсоткової ставки, яка повинна застосовуватися після закінчення строку дії та/або дати розірвання договору на вимогу вкладника та до моменту фактичного повернення Банком коштів вкладнику. Так, позивач звернувся з заявою про розірвання договору 07.12.2013 року, договір вважається та є розірваним через два банківських дні з дня отримання Банком вимоги. Отже, з 09 грудня 2015 року договір банківського вкладу є розірваними на вимогу вкладника, що безпосередньо передбачено умовою договору. Таким чином, є неправомірним нарахування позивачем відсотків у період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року за відсотковою ставкою, яка була встановлена для діючого договору. Відповідно до наказу №07 від 05.01.2004 року, затвердженого головою Правління Банку була встановлена відсоткова ставка по вкладам На вимогу у розмірі 1,0 % річних. А з 04.05.2017 року відповідно до протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року була встановлена відсоткова ставка по вкладам До запитання у розмірі 0,01 % річних. Отже, якщо позивач рахує відсотки по договору №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 року за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року, то відповідно, нарахування повинно бути здійснено у такому вигляді: з 01.06.2016 р. по 03.05.2017 р. за ставкою 1,0 % річних; з 04.05.2017 р. по 05.08.2020 р. за ставкою 0,01 % річних. Таким чином, проценти по договору №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 р. за період з 01.06.2016 р. по 05.08.2020 р. становлять 319,74 доларів США. Крім того, вважає нарахування позивачем 3% річних з 01.06.2016 р. неправомірним, оскільки, позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» 3% річних за ст.625 ЦК України у розмірі 4947,48 дол. США була заявлена станом 05.08.2020 р. (тобто 05.08.2020 р. є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення 3% річних може бути здійснено лише за період з 05.08.2017 р. по 05.08.2020 р. (тобто за три останніх роки перед зверненням позивача до суду). Отже, орієнтовний розрахунок 3% річних має наступний вигляд: 39471, 63 дол. США х З % х 1095(днів):365 = 3552,44 дол. США. Крім того, позивач нараховує пеню на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за договором банківського вкладу за період з 14.12.2015 р. по 05.08.2020 р. виходячи з суми 39741,63 дол. США, яка була стягнута судовим рішенням по справі №201/597/16. Сума пені до стягнення за розрахунком позивача у даній справі складає 55 871\~417, 89 грн. Але, відповідач вважає такий розмір таким, що абсолютно не відповідає принципам співмірності та розумності, оскільки у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Тому АТ КБ «Приватбанк» просить суд зменшити нараховану суму пені, щонайменше, до розміру процентів (які підлягатимуть нарахуванню та стягненню по договору банківського вкладу у даній судовій справі), тобто до розміру збитків в розумінні ст.22 ЦК України. Відповідач вважає цілком законним та обґрунтованим зменшення розміру пені щонайменше до розміру нарахованих відповідачем відсотків в сумі 319,74 дол. США, що за курсом станом на 05.08.2020 року становить 8895,96 грн. Оскільки позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» пені відповідно ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів у розмірі 55871417,89 грн. була заявлена станом на 05.08.2020 р. (тобто 05.08.2020 року є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення пені може бути здійснено лише за період з 05.08.2019 р. по 05.08.2020 р. Позивач посилається, що ним пропущено строк позовної давності з поважних причин, щодо вимог про стягнення 3 % річних та пені. Доводи ґрунтуються на тому, що у зв`язку із винесенням незаконного рішення суду Апеляційної інстанції він не міг подати позов аж до його скасування Верховним судом - 03.04.2019 року. Так, підставою для звернення до суду позивача (справа №201/597/16) стало порушення його прав внаслідок невиконання Банком своїх зобов`язань за договором банківського вкладу. Відтак, є безпідставним посилання скаржника на те, що нібито про порушене право позивач дізнався лише після отримання остаточного рішення Верховним Судом у справі № 201/21259/15, та позивач не був позбавлений можливості заявити вимоги раніше. Щодо врахування положень податкового законодавства при ухваленні судом рішення у справі, відповідач зауважує, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, у випадку підтвердження позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами та задоволення судом таких вимог, вважає необхідним зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача, зазначені без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. В зв`язку з чим, просить застосувати загальний строк позовної давності до вимоги позивача стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України, застосувати строк спеціальної позовної давності (1 рік) до заявленої позовної вимоги щодо стягнення пені, зменшити розмір нарахованої позивачем пені до розміру збитків, а саме 319,74 дол. США, що за курсом станом на 05.08.2020 року становить 8895,96 грн. Застосувати наведені відповідачем доводи та судову практику Верховного Суду з приводу розгляду аналогічних позовних вимог та застосування ст. 1070 ЦК України. У випадку задоволення підтверджених позивачем позовних вимог, зазначити у резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені, без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Представник [PERSON] [PERSON] надіслав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме: 319,74 доларів США нарахованих відсотків, що курсом станом на 05.08.2020 року становили - 8895,96 гривень; 8895,96 гривень пені, зменшеної до розміру визнаних відповідачем відсотків; в частині 3% річних, відповідач провів розрахунок, та вирахував 39471,63 доларів США х 3% х 1095 (днів) : 365 3552,44 дол. США. Однак, представник позивача вважає аргументи відповідача безпідставними з огляду на наступне. Так, оскільки у [PERSON] немає рахунків у АТ КБ «Приватбанк», окрім рахунку № [NUMBER] , який є депозитним рахунком відповідно до довідки від 25.12.2013 року, а не поточним, відповідач не міг перерахувати на його неіснуючий поточний рахунок належний йому депозит для нарахування відсотків за ставкою, поточного рахунку. Укладений між [PERSON] договір не передбачає конкретного способу повернення грошей, а отже він міг використати будь-які інструменти, закріпленні у законодавстві України щодо такого повернення, у тому числі, шляхом отримання належних йому грошей через касу банку, шляхом перерахування належних йому коштів на його поточний рахунок в іншому банку або шляхом відкриття рахунку за його заявою у Приватбанку. Оскільки грошові кошти йому до сих пір не повернуті та не перераховані на його поточний рахунок, якого немає у природі, відповідач винен сплатити на користь позивача 9% річних на суму депозиту за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року, що становить 12597,75 доларів США. Навіть з урахуванням трирічного строку позовної давності, позивач має право на 9033,75 доларів США. Крім того, відповідач провів розрахунок, та вирахував: 39471,63 дол. США х 3% х 1095 (днів) : 365 = 3552,44 доларів США. Тобто, відповідач визнав вказану суму, як 3 % річних, лише з 05.08.2017 р. по 05.08.2020 р. Сума у розмірі 1399,68 доларів США (що є 3% річних з 01.06.2016 р. по 04.08.2017 р.), відповідачем не визнана з огляду на статтю 257 ЦКУ щодо позовної давності тривалістю у три роки. Однак, позивач вважає, що пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки у зв`язку із винесенням незаконного рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, [PERSON] не міг подати позов аж до його скасування Верховним судом 03 квітня 2019 року. Тому, відповідно до статті 267 ЦК України, порушене право позивача підлягає захисту за весь час затримки виконання грошового зобов`язання, тому просить визнати поважним пропуск строку позовної давності. Крім того, відповідач наполягає на зменшенні нарахованої суми пені (неустойки), посилаючись на постанови Верховного суду. Однак, у разі прийняття рішення про зменшення розміру неустойки відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України, представник позивача просить прийняти до уваги принцип справедливості та пропорційності, який був обґрунтуванням зменшення розміру неустойки у справі, розглянутій Великою Палатою ВСУ №761/26293/16-ц, згідно якої розмір неустойки був зменшений до розміру грошових коштів, які банк не віддав позивачу. У даному випадку розмір неустойки за логікою згаданої справи не може бути зменшений менше ніж до 39471,63 доларів США*27,82, тобто може дорівнювати 1098100,75 грн. Однак, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, в процесі розгляду справи сторонами було надано суду письмові пояснення по справі. Так, згідно наданих письмових пояснень представника АТ КБ «Приватбанк» від 07.02.2022 року, відповідно до умов договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 р. з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу, договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 р. в силу вимог ч.3 ст.651 ЦК України - є розірваним з 11.12.2015 р. Тому, з дня розірвання договору банківського вкладу (11.12.2015 р.) відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачем нараховані відсотки поза межами дії договору. Крім того, при розгляді справи №201/597/16 судом було відмовлено в стягненні відсотків, в частині суми відсотків, які були нараховані позивачем поза межами дії договору. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021 р. у справі №320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону Україна "Про захист прав споживачів'' з дати розірвання (11.12.2015 р.) договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 р. нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо. В зв`язку з чим, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, представником АТ КБ «Приватбанк» було направлено суду письмові пояснення 09.05.2022 року, в яких зазначено, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" (ЄДРПО 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення Банком боргу (грошових коштів Кредиторів Кримської філії ПАТ КБ "ПриватБанк") на ТОВ ФК "Фінілон". З часу звернення позивача до суду з позовом у справі №201/597/16 минув досить великий проміжок часу та відповідно до витягу з електронного Додатку 1 до умов договору про переведення боргу, АТ КБ "ПриватБанк" саме зараз було виявлено факт переведення боргу грошових коштів позивача, що знаходилися на рахунку, відкритому на підставі договору №SAMDNWFD0070034824300 від 13 грудня 2013 року на рахунки ТОВ"ФК"Фінілон" на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від [PERSON] відносно переведення Банком на ТОВ ФК «ФІНІЛОН» боргу за договором №SAMDNWFD0070034824300 від 13 грудня 2013 року на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди [PERSON] . Отже, внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу за договором №SAMDNWFD0070034824300 від 13 грудня 2013 року, АТ КБ ПРИВАТБАНК на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Таким чином у зв`язку з тим, що АТ КБ "Приватбанк" не є боржником за депозитним договором №SAMDNWFD0070034824300 від 13 грудня 2013 року, отже відсутні підстави для стягнення з Банку відсотків, пені та 3% річних за цим договором. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ Фінансова компанія "Фінілон". 28.06.2022 року представником [PERSON] адвокатом Савко В.В. було направлено суду письмові пояснення, згідно яких, доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав договір з TOВ ФК «Фінілон», відповідно до якого товариство стало боржником зі спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними. [PERSON] не давав згоду ні на яке переведення боргу, а договір укладений між позивачем та відповідачем має письмову форму. Більш того, вимоги в цій справі є похідними від вимог щодо повернення депозиту у цілому. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити. Після чого, 29.06.2022 року представником АТ КБ «Приватбанк» було направлено суду письмові пояснення, в яких зазначено, що виходячи з наданих відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17.11.2014 р. між АТ КБ «Приватбанк» та TОB Фінансова компанія "Фінілон" договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору, АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 року не несе зобов`язань за договором, який є предметом спору, а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником за даним договором. Згода Кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу. До того ж, згода Кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право Кредитора надавати попередню згоду на переведення боргу. Тобто отримання згоди від Кредитора до моменту укладання договору про переведення боргу є лише логічно-послідовним аспектом та не є юридично визначеним, тобто прямо встановленим Законом. Крім того, на даний час відсутнє судове рішення про визнання недійсним Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі. Таким чином, вважає, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ "ФК "Фінілон", як новий боржник за договором, який є предметом спору та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання. 29.05.2023 року представником позивача [PERSON] на адресу суду було направлено письмові пояснення, де зазначено, що у позовній заяві позивач рахував суму боргу з розрахунку 3-х відсотків річних від загальної суми боргу, тобто від 39471,63 доларів США. В результаті розрахунку була отримана загальна сума, яка піддягає стягненню у розмірі 55871417,89 грн. З урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду України від 18.04.2023 року по справі №199/3152/20, базою для нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача, тобто 3 відсотки від 6021,00 доларів США, в даному випадку. Тож, з урахуванням, порядку розрахунку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 18.04.2023 року по справі №199/3152/20, стягненню з відповідача по справі підлягає сума в розмірі 7233171,81 грн., у разі застосування у справі строків позовної давності, та 11203163,90 грн. у разі їх не застосування. 07.06.2023 року ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області до участі у справі було залучено [PERSON] , як правонаступника [PERSON] , який помер [INFO] . В судове засідання сторони не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Кирдан А.В. просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та врахувати при розгляді справи відзив Банку на позовну заяву, письмові пояснення Банку від 04.02.2022 року, письмові пояснення Банку від 09.05.2022 року, засвідчений витяг з електронного Додатку №1 до Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 р. з інформацією щодо особи [PERSON] та довідку АТ КБ ПРИВАТБАНК від 04.05.2022 року про підтвердження факту виконання Банком зобов`язань щодо перерахування на рахунок ТОВ "ФК "Фінілон" грошових коштів [PERSON] , які надавалися на адресу суду з клопотанням про долучення доказів від 18.05.2022 року, письмові пояснення Банку від 28.06.2022 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300, відповідно до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 33450,54 доларів США, що також підтверджується довідкою №1109548 від 25.12.2013 року (т.1 а.с.26, 27). 08.12.2015 року [PERSON] звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD0070034824300 строком на 366 днів, під процентну ставку 9% річних, пролонгованого згідно п.15 договору. Просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів на банківську валютну картку, відкриту в ПАТ «Державний ощадний банк України» (т.1 а.с.245). Однак, Банк відмовив позивачу у видачі коштів та виконанні вимог вказаної заяви. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц позов [PERSON] до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів задоволено частково та вирішено стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США (т.1 а.с.9-11). Постановою Верховного Суду України від 03.04.2019 року по справі №201/597/16-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2017 року скасовано, а вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року залишено в силі (т.1 а.с.5-8). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, 03.06.2019 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано Виконавчий лист по справі №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошових коштів станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США, за яким 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження (т.1 а.с.12,13-16). Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 05.08.2020 року, 23.08.2019 року виконавче провадження за виконавчим листом №201/597/16-ц від 03.06.2019 року було приєднано до заведеного виконавчого провадження та передано до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 10.10.2019 року (т.1 а.с.13-16). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2020 року по справі №201/597/16 визнано бездіяльність заступника начальника відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. щодо примусового виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, неправомірною та зобов`язано його здійснити примусове виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.17-18). Таким чином, судом достовірно встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США не виконано. За змістом ч.1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, а ч.2 цієї статті передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З досліджених доказів судом встановлено, що ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідач не виконує зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України. Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року вже було вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США станом на 31.05.2016 року, тому суд розраховує 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року (дату складання позову). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 20 березня 2019 року в справі 761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19). З урахуванням того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто суму основного боргу, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, які повинні бути розраховані в іноземній валюті та дорівнюють 4947,48 доларів США. Крім того, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3% річних, оскільки згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року, відсотків за договором та 3% річних - набрало законної сили 03.04.2019 року, 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження. Таким чином, враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року, позивач очікував на стягнення з АТ КБ «Приватбанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду. Однак, в зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення коштів, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 18.08.2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено не було. Крім того, не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені згідно ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 9% річних за користування коштами поза межами укладеного між сторонами договору, і судом не можуть бути застосовані до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності, оскільки позов в зазначеній частині є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»). Так, щодо позовних вимог в частині стягнення пені згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 9% річних за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та

Outcome: partial