Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про утримання дітей недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про утримання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1960 (далі Договір). Відповідно до умов Договору спільні діти позивача та відповідачки, а саме: доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю у будинку по [ADDRESS] . Право власності на даний будинок зареєстровано за [PERSON] . Батько [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] на утримання дітей грошові кошти у твердій грошові у сумі у розмірі 23 000 грн щомісячно з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Крім того, [PERSON] зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей, а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття; надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей на екскурсії по Україні та по інших країнах, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби лікування, забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці. Забезпечити, у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом для можливості останніх відвідувати гуртки та інші заходи, пов`язані із всебічним розвитком дітей. Самостійно сплачувати податки, пов`язані з володінням будинку по [ADDRESS] . Покликаючись на ст. ст. 202, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), постанову Верховного Суду України № 61873цс16 від 19 жовтня 2016 року, позивач вважає, що такий договір є фіктивним. Вказує, що був змушений укласти договір, оскільки відповідачка здійснювала на нього психологічний тиск, маніпулюючи дітьми, забороняючи батькові з ними бачитися і спілкуватися. Тому, саме через нестримну ситуацію під впливом відповідачки позивач погодився укласти договір на її умовах. Як випливає з довідки про доходи [PERSON] №ДНО00000012 від 21 жовтня 2022 року, виданої ПП «Дружба Нафтопродукт» на день укладення договору про утримання позивач отримував заробітну плату в розмірі 13 754,48 грн. Тобто дохід позивача був значно меншим, ніж ціна договору (розмір аліментів на кожну дитину щомісячно), що свідчить про те, що укладений договір не міг виконуватися і відповідно укладався без настання реальних наслідків. Більше того у спірному договорі зазначено, що позивач має утримувати дітей, які по батькові зазначені [PERSON] . Враховуючи викладене, судову практику, вимоги законодавства, позивач просив визнати недійсним договір про утримання дітей, укладений 13 серпня 2019 року між ним та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1960. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н. М. від 06 грудня 2022 року відкрито провадження у справі № 607/16232/22. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 30 січня 2023 року представник відповідачки [PERSON] , адвокатка Притула О. Б., подала суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Покликалася на те, що 14 серпня 2006 року [PERSON] з позивачем [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2019 року (набрало законної сили 16 вересня 2019 року). У даному шлюбі у сторін народилися троє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають із матір`ю. З метою врегулювання питання щодо порядку участі батька в утриманні дітей, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В., та зареєстровано в реєстрі за № 1960. Позивач в обґрунтування свого позову про визнання договору про утримання дітей недійсним вказує, що цей правочин не був спрямований на настання реальних наслідків, [PERSON] був змушений укласти договір, оскільки відповідач здійснювала нього психологічний тиск, маніпулюючи дітьми, забороняючи батькові з ними бачитися та спілкуватися. Разом з тим, описані в позові обставини не відповідають дійсності. Жодних доказів вчинення відповідачкою означених дій позивач не надав. Жодних дій щодо обмежень чи заборон у спілкуванні батька з дітьми, як про це вказує позивач, відповідачка ніколи не здійснювала і не здійснює. Не відповідає дійсності твердження, що договір укладався без настання реальних наслідків та є фіктивним. Станом на дату укладення Договору [PERSON] та [PERSON] перебували на стадії розірвання шлюбу у судовому порядку. Так, Договір про утримання дітей сторони уклали 13 серпня 2019 року напередодні ухвалення Тернопільським міськрайонним судом рішення про розірвання шлюбу 14 серпня 2019 року (справа 607/13018/19). Метою укладення Договору було врегулювання питання щодо порядку участі [PERSON] , як батька дітей, в утриманні дітей після розірвання шлюбу між сторонами в суді. Вказане слідує зі змісту самого Договору. Пунктом 1 Договору сторони врегулювали питання щодо місця проживання дітей, а саме визначили, що після розірвання шлюбу діти продовжують проживати разом з матір`ю [PERSON] у будинку на [ADDRESS] . Вказана умова Договору дотримана та виконується по сьогодні. Пунктами 24 Договору сторони передбачили обов`язок батька надавати грошові кошти на утримання дітей та брати участь в додаткових витратах, та також встановили розмір грошових коштів та спосіб їх надання матері дітей [PERSON] . За змістом пункту 5 Договору, сторони визначили обов`язок [PERSON] забезпечувати можливість [PERSON] безперешкодно забирати дітей для спілкування, проведення вільного часу, та погодили відповідні години і дні. Тобто даний правочин вчинявся з наміром створення правових наслідків кожної сторони, а тому в силу ч. 1 ст. 234 ЦК України, він не є фіктивним. Позивач частково виконував умови Договору щодо надання грошових коштів на утримання спільних дітей, що унеможливлює кваліфікацію такого правочину як фіктивного, що обґрунтовується наступним. Як підтверджується квитанціями ПриватБанку, в період дії Договору [PERSON] здійснював грошові перекази на рахунок [PERSON] , а саме: 05 липня 2020 року переказ на суму 3 015,08 грн (квитанція Р24А450629014C18196); 25 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24А992946212C33164); 28 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1000888471C8949); 06 березня 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1019295110C8705); 31 липня 2022 року переказ на суму 2 000,00 грн (квитанція Р24А108036459D80640); 27 серпня 2022 року переказ на суму 5000,00 грн (квитанція Р24A201157785 39694); 01 жовтня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р24А328778418D57110); 08 грудня 2022 року переказ на суму 10 000,00 грн (квитанція Р24A577477347D94404). Так, умовами Договору було визначено, що грошові кошти будуть надаватись готівкою. Однак, [PERSON] порушував умови Договору в цій частині, і здійснював платежі на банківську карту. Факт того, що вказані платежі здійснювались позивачем саме на утримання спільних дітей, підтверджується листуванням позивача та відповідачки у месенджері Viber. Так, зокрема, 31 серпня 2022 року [PERSON] надіслав [PERSON] повідомлення з текстом заяви (фото), адресованої начальнику відділення № 15 АТ «Укрсиббанк», яку просив підписати. Суть заяви полягає у повідомленні [PERSON] кредитну установу про відсутність у [PERSON] заборгованості за Договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року. Оскільки позивач лише частково виконував Договір, то [PERSON] відмовила у підписанні такої заяви. Разом з тим, навіть сам факт звернення до відповідачки з проханням підписати заяву такого змісту вже свідчить про те, що позивач визнає настання реальних наслідків за Договором. Із вказаного діалогу сторін видно, що позивач просить підписати заяву про відсутність заборгованості, обґрунтовуючи тим, що він платив їй щомісяця 23 тис. грн, які відповідачка нібито отримувала. Однак [PERSON] отримувала від [PERSON] набагато менші від суми і не готівкою, а на банківську карту, докази чого надаються суду. Щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року [PERSON] заявляється зустрічний позов у цій справі. Крім цього, як слідує з вищевказаного часткового виконання самим позивачем Договору, а також із листування позивача з відповідачкою у месенджері Viber позивачка заперечує факт, що вказаний договір було укладено саме на утримання їх спільних дітей. Наведеним спростовуються посилання позивача на наявність допущеної помилки у «по батькові» дітей в Договорі, як на підставу недійсності Договору. У тексті заяви, яку сам [PERSON] просив підписати [PERSON] (про відсутність заборгованості), по батькові дітей також зазначено некоректно « [PERSON] » помилково вказано « [PERSON] ». Факт того, що у сторін є троє спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , «по батькові» яких зазначено саме [PERSON] , документально підтверджується свідоцтва народження дітей. Також представник відповідачки звернула увагу суду на положення статті 44 Закону України «Про нотаріат», згідно якої нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Договір про утримання дітей було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. у встановленому законом порядку, з чого слідує, що нотаріусом Салій О. В. було встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення умов правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 30 січня 2023 року, судом залежно до участі у справі третю особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Салій Олеся Васильовича. 22 березня 2023 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківською О. Я. прийнято до провадження цивільну справу № 607/16232/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Салій Олесь Васильович про визнання договору про утримання дітей недійсним, призначено дату та час підготовчого судового засідання. 30 січня 2023 року адвокатка Притула О. Б. в інтересах [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] , у якому просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1960, у розмірі 35 646,49 доларів США; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за Договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, за договором, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1960, в розмірі 35 646,49 доларів США; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. В обґрунтування зустрічного позову вказала, що [PERSON] виконував взяті на себе грошові зобов`язання за спірним Договором лише частково, у зв`язку з чим в нього виник борг перед [PERSON] . Так, на виконання умов Договору [PERSON] надавав [PERSON] грошові кошти не готівкою, а шляхом безготівкового переказу на карту [PERSON] , що підтверджується квитанціями Приватбанку: 05 липня 2020 року переказ на суму 3 015,08 грн (квитанція Р24А450629014C18196); 25 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A992946212C33164); 28 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24А1000888471C8949); 06 березня 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24А1019295110C8705); 31 липня 2022 року переказ на суму 2 000,00 грн (квитанція P24A108036459D80640); 27 серпня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р24A201157785D39694); 01 жовтня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р244328778418D57110); 08 грудня 2022 року переказ на суму 10 000,00 грн (квитанція Р24A577477347D94404). Факт того, що вказані платежі здійснювались позивачем саме на утримання спільних дітей, підтверджується листуванням позивача та відповідачки у месенджері Viber, роздруківки яких долучено до відзиву на позов у цій справі. Грошових коштів у встановленому Договором розмірі в сумі 23 000,00 грн з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину готівкою [PERSON] ніколи не надавав, однак здійснював платежі по Договору у безготівковій формі. Відтак, враховуючи часткове виконання [PERSON] своїх грошових зобов`язань щодо утримання дітей, розмір заборгованості за Договором станом на сьогодні становить 35 646,49 доларів США, виходячи з такого: відповідно до умов Договору (пункт 2), [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] на утримання дітей грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі 23000,00 (двадцять три тисячі) грн. щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Тобто сторонами була визначена сума в розмірі 900 доларів США щомісяця на трьох дітей. Не пізніше 05 вересня 2019 року [PERSON] повинен був надати [PERSON] перший платіж за Договором у розмірі 900 доларів США. Однак, в порушення умов Договору перший платіж від [PERSON] надійшов 05 липня 2020 року лише у розмірі 3 015,08 грн, що станом на вказану дату згідно курсу долара було еквівалентно 110,93 доларам США. Відтак, станом на крайню дату першого платежу 05 липня 2020 року, у [PERSON] вже був наявний борг у розмірі 9 789,07 доларів США. Враховуючи подальші платежі, а саме: 25 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 179,85 доларів США, ); 28 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу =179,91 доларів США); 06 березня 2021 року переказ на суму 5 025,13 гри (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 181,08 доларів США); 31 липня 2022 року переказ на суму 2000,00 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 54,70 доларів США); 27 серпня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 136,76 доларів США); 01 жовтня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 136,76 доларів США); 08 грудня 2022 року переказ на суму 10 000,00 грн (згідно курсу, встановленого на дату платежу = 273,52 доларів США), тобто в загальній сумі 1 253,51 доларів США, станом на дату звернення із цим зустрічним позовом, розмір боргу [PERSON] за Договором становить: 36 900 $ 1 253,51 $ = 35 646,49 $, з яких 36 900 $ загальна сума, яку [PERSON] повинен був сплатити за договором по сьогоднішній день, 1 253,51 $ загальна сума, яка була сплачена за весь період. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: E = (A1 ? 1% x Q1) + (A2 ? 1% x Q2) +.........(An x 1% x Qn), де: Е загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; Аn нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Згідно розрахунку, сума пені за несвоєчасну сплату аліментів перевищила розмір заборгованості, оскільки станом на 05 січня 2021 року пеня вже дорівнювала 35 732,76 доларів США. Відтак, в силу положення ч. 1 ст. 196 СК України, яке встановлює, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка суми несплаченої за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості, пеня, яка підлягає до стягнення дорівнює розміру заборгованості і становить 35 646,49 доларів США. Протокольною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 27 квітня 2023 року, суд прийняв зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] 05 травня 2023 року представником відповідачапозивача [PERSON] , адвокатом Кавійчик В. П. подано відзив на зустрічну позовну заяву. Зазначила, що при поданні позивачем за зустрічним позовом зустрічного позову, у ньому був проведений розрахунок заборгованості на основі статей 180, 189, 196 СК України, на загальну суму 71 292,98 доларів США. При розрахунку заборгованості, було допущено суттєві помилки. Адвокат Притула О. Б., посилаючись на норму ч. 2 ст. 625 ЦК України, наполягає, щоб із [PERSON] , окрім заборгованості за Договором про утримання дітей у розмірі 35 646,49 доларів США, було стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за Договором у розмірі 35 646,49 доларів США. Договором про утримання дітей було визначено, що [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] грошові кошти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у розмірі 23 000 00 копійок, щомісяця із розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Умови Договору про утримання дітей є диспозитивними і повністю задовольняють імперативні норми, визначені в СК України: ч. 2 ст. 182 СК України. В ньому не вказано положення про те, що виконання зобов`язання виконується саме в доларах США чи в гривнях із покриттям курсової різниці на час розрахунку у порівнянні з офіційними курсами НБУ долара США на час підписання Договору і сплати аліментів. Зобов`язання повинно виконуватись у національній валюті (гривні), згідно з ст. 534 ЦК України, натомість грошове вираження в доларах США є вираженням грошового зобов`язання до Договору про утримання дітей в гривнях в іноземній валюті (гривні) згідно з офіційним курсом НБУ станом на час складання та підписання цього Договору. [PERSON] в особистому листуванні із [PERSON] у додатку для комунікації Viber не мала жодних претензій до відповідача за зустрічним позовом у тому, що аліменти виплачуються у гривнях в розмірі 23 000,00 гривень, а у листуванні від 19 листопаду 2021 року прямо висловлювала претензію до [PERSON] , що він не виплатив в повній мірі грошові кошти на утримання дітей в розмірі 23 000 гривень, а саме в розрахунку в гривнях. [PERSON] ніколи не отримував зарплату в доларах США, натомість отримував в гривнях, про що свідчать довідка про доходи, надана йому ПП «ДружбаНафтопродукт». У зв`язку із цими обставинами, розрахунки адвоката [PERSON] є неправильними в еквіваленті долара США, а також конвертації надісланих готівкових коштів [PERSON] в гривнях у долари США за офіційним курсом НБУ на день відправлення грошових коштів. Обчислення неустойки (пені) згідно з ст. 196 СК України ще може бути виправдане Позивачем за зустрічним позовом (Відповідачем за первісним позовом), навіть попри те, що за первісним позовом Договір про утримання дітей може бути визнаний фіктивним. Однак, розрахунок із курсовою різницею є абсолютно невиправданим, адже не випливає зі змісту ст. 196 СК України. Враховуючи, що розрахунки є невірними, вони не можуть бути додатками до зустрічного позову про стягнення заборгованості, адже залишаться необґрунтованими. 02 червня 2023 року представник відповідачкипозивачки, адвокатка Притула О. Б. подала суду відповідь на відзив на зустрічну заяву, у якому вказала, що із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві на зустрічну позовну заяву, категорично не погоджується. Заперечення відповідача за зустрічним позовом зводяться до того, що розрахунки заборгованості є неправильними, оскільки здійснені в еквіваленті долара США, а також конвертації надісланих готівкових коштів [PERSON] в гривнях у долари США за офіційним курсом НБУ на день відправлення грошових коштів. За умовами Договору про утримання дітей [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] на утримання дітей грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі 23000,00 грн. щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Тобто, сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті у доларах США, та домовились про конкретний розмір аліментів по 300 доларів США на кожну дитину, що станом на дату підписання договору дорівнювало 23 000,00 грн. Відповідно, зі зміною (підвищенням) курсу долара, змінювалась (підвищувалась) сума аліментів в національній валюті, яка підлягала до сплати, оскільки, як узгоджується з ч. 2 ст. 533 ЦК України, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, при розрахунку заборгованості за Договором, [PERSON] було правильно визначено суму боргу, конвертуючи сплачені [PERSON] аліменти з гривні у долари США за офіційним курсом НБУ на день здійснення таких платежів. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснювати з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сплата аліментів у меншому розмірі, аніж це було обумовлено Договором, є порушенням Договору, а в першу чергу грубим порушенням прав дітей, в інтересах яких укладався цей Договір. Обґрунтовуючи відзив на зустрічний позов, [PERSON] вказує, що обчислення неустойки (пені) згідно зі ст. 196 СК України не може бути виправдане Позивачем за зустрічним позовом, навіть попри те, що за первісним позовом Договір про утримання дітей може бути визнано фіктивним. Таке твердження відповідача за зустрічним позовом є повністю безпідставним, з огляду на те, що часткова сплата [PERSON] аліментів на виконання Договору свідчить про те, що Договір укладався з метою настання реальних наслідків, що унеможливлює кваліфікацію даного правочину як фіктивного, про що відповідачем за первісним позовом було вказано у відзиві на позов. Так, у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, що узгоджується з п. 24 Постанови Пленуму Верховної суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19. [PERSON] не наводить жодних обставин, які б свідчили про неможливість сплати аліментів у повному обсязі за Договором, і які б виключали його вину у виникненні заборгованості. Відтак, окрім стягнення заборгованості у розмірі 35 646,49 доларів США, [PERSON] має право на стягнення з [PERSON] неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за Договором у розмірі 35 646,49 доларів США. Не заслуговує на увагу посилання [PERSON] на висновок Верховного Суду у справі №522/4045/13ц в контексті того, що оскільки відповідач отримував заробітну плату в гривнях. У наведеній справі йдеться про прив`язку до заробітної плати виключно у зв`язку з тим, що це було передбачено у самому договорі. Протокольною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 27 червня 2023 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В тому ж складі суду та учасників 27 червня 2023 року суд розпочав розгляд справи по суті. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , його представник, адвокатка Кавійчик В. П. в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали, просила задовольнити їх в повному обсязі. Щодо задоволення зустрічних позовних вимог заперечили, покликалися на фіктивність договору про утримання дітей, а також невірність проведеного розрахунку заборгованості, про що зазначено у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] , її представник, адвокатка Притула О. Б. просили відмовити у задоволенні первісних позовних вимог з підстав, викладених у заявах по суті та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Салій Олесь Васильович про визнання договору про утримання дітей недійсним у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знайома із сторонами, працювала у них з 2018 року до кінця 2022 року. Прибирала кожного дня 45 годин за адресою: [ADDRESS] у котеджі. В сторін є троє дітей 16, 12 та 9 років. Галина була вдома, вона домогосподарка. [PERSON] працював бізнесменом. Інших працівників не було. Кожен день свідок чула сварки, діти були з мамою. Свідку відомо, що [PERSON] з [PERSON] потім уклали договір і [PERSON] вернулася з дітьми в котедж. Свідок тільки знає, що уклали договір, а на яких умовах не знає. Сварки були переважно за те, що [PERSON] не давав гроші. Якщо немає грошей, то [PERSON] казала, що діти з ним бачитися не будуть. Часом бувало, що вона не дозволяла [PERSON] бачитися з дітьми. Це було і до розлучення. [PERSON] пішов швидше і за кілька місяців вони розлучилися. Були випадки, коли [PERSON] казала, що тато не дає грошей і немає за що їсти. [PERSON] завжди був за дітьми, дзвонив, приходив, вона його не пускала в котедж. Чи давав кошти після розлучення свідок не знає, але він все купував, оплачував гуртки. Після укладення договору також були маніпуляції, якщо не було грошей. Був період, що [PERSON] хотіла переїхати до м. Львів. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що працює водієм у ПП «Дружбанафтопродукт». Сторін у справі знає. З 2017 по 2019 роки їздив по відрядженнях із [PERSON] як водій. Свідок знає, що сторони сварилися по телефону за дітей, що дружина не давала їх [PERSON] бачитися. Водій завозив дітей до школи і забирав, возив на теніс. З [PERSON] був знайомий, бо вона їздила з дітьми в школу, коли вони були малі. [PERSON] хотів забрати дітей з ночівлею, але [PERSON] не давала згоди. Конфлікти були часто в телефонних розмовах, до розлучення. Свідок не був присутній особисто при конфліктах. Про укладення договору нічого невідомо. Свідок не передавав [PERSON] кошти на утримання дітей. [PERSON] нормальний батько, все купляв для дітей. Суд, заслухавши доводи учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини. В шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 27 січня 2023 року; [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 27 січня 2023 року; [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 27 січня 2023 року. 05 квітня 2014 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого повторно 27 січня 2023 року. 13 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] для врегулювання питання щодо порядку участі батька дитини стосовно утримання доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , укладено договір про наступне: після розірвання шлюбу в суді діти продовжують проживати разом з матір`ю [PERSON] у будинку по [ADDRESS] (п. 1 Договору); батько дітей [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) грн щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття (п. 2 Договору); грошові кошти будуть надаватись готівкою [PERSON] не пізніше 05 числа кожного місяця (п. 3 Договору); [PERSON] зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей, а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття, надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей та екскурсії по Україні та по інших країнах, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби лікування; забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці; забезпечити у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом задля можливості останніх відвідувати гуртки та інші заходи, пов`язані із всебічним розвитком дітей. Самостійно сплачувати податки, що пов`язані з володінням будинку на [ADDRESS] (п. 4. Договору); [PERSON] зобов`язується використовувати грошові кошти лише за цільовим призначенням на утримання дітей, а також забезпечує можливість [PERSON] безперешкодно забирати дітей для спілкування та проведення спільного часу щовівторка з 9.00 год. до 23.00 год. середи, а також в інтервал через тиждень щосуботи з 9.00 год. по 23.00 год. неділі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1960. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/13018/19 від 14 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Із трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що 22 квітня 2008 року він прийнятий на посаду директора у ПП «Дружба Нафтопродукт»; 14 вересня 2021 року звільнений із вказаної посади; 01 вересня 2021 року прийнятий на посаду заступника директора за сумісництвом у ТОКПЛ «Фірма «Тернопільавіаавтотранс»; 24 вересня 2021 року переведений на посаду заступника директора; 27 вересня 2021 року призначений виконуючим обов`язки на посаді директора. Тернопільським обласним комунальним підприємством «Фірма «Тернопільавіаавтотранс» видано довідку про доходи № 1141, згідно якої дохід [PERSON] за період вересня 2021 року жовтня 2022 року становить 122 540,28 грн. Приватним підприємством «ДружбаНафтопродукт» видано довідку № ДН000000012 від 21 жовтня 2022 року, згідно якої дохід [PERSON] за період 01 січня 2019 року 31 грудня 2019 року становить 142 330,09 грн. Приватним підприємством «ДружбаНафтопродукт» видано довідку від 18 листопада 2022 року, згідно якої дохід [PERSON] за період вересня 2019 року грудня 2021 року становить 338 844,58 грн. Згідно квитанцій ПриватБанку [PERSON] здійснював грошові перекази на рахунок [PERSON] : 05 липня 2020 року переказ на суму 3 015,08 грн (квитанція Р24А450629014C18196); 25 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24А992946212C33164); 28 лютого 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1000888471C8949); 06 березня 2021 року переказ на суму 5 025,13 грн (квитанція Р24A1019295110C8705); 31 липня 2022 року переказ на суму 2 000,00 грн (квитанція Р24А108036459D80640); 27 серпня 2022 року переказ на суму 5000,00 грн (квитанція Р24A201157785 39694); 01 жовтня 2022 року переказ на суму 5 000,00 грн (квитанція Р24А328778418D57110); 08 грудня 2022 року переказ на суму 10 000,00 грн (квитанція Р24A577477347D94404). Відтак, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. ст. 7681 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом беззаперечно встановлено, що 13 серпня 2019 року між сторонами для врегулювання питання щодо порядку участі батька дитини стосовно утримання доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , укладено договір про утримання дітей про наступне: після розірвання шлюбу в суді діти продовжують проживати разом з матір`ю [PERSON] у будинку по [ADDRESS] (п. 1 Договору); батько дітей [PERSON] зобов`язується надавати матері дітей [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) грн щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття (п. 2 Договору); грошові кошти будуть надаватись готівкою [PERSON] не пізніше 05 числа кожного місяця (п. 3 Договору); [PERSON] зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дітей, а саме: надавати грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття, надавати грошові кошти, необхідні для поїздок дітей та екскурсії по Україні та по інших країнах, які заплановано школою, де навчаються діти; надавати грошові кошти на оплату вартості навчання дітей у гуртках, спортивних секціях, музичних школах, забезпечувати дітям планове та позапланове медичне обстеження та у разі потреби лікування; забезпечити відшкодування вартості комунальних послуг, послуг няні та прибиральниці; забезпечити у разі необхідності, дітей автомобільним транспортом задля можливості останніх відвідувати гуртки та інші заходи, пов`язані із всебічним розвитком дітей. Самостійно сплачувати податки, що пов`язані з володінням будинку на [ADDRESS] (п. 4. Договору); [PERSON] зобов`язується використовувати грошові кошти лише за цільовим призначенням на утримання дітей, а також забезпечує можливість [PERSON] безперешкодно забирати дітей для спілкування та проведення спільного часу щовівторка з 9.00 год. до 23.00 год. середи, а також в інтервал через тиждень щосуботи з 9.00 год. по 23.00 год. неділі. За положеннями\~ст.\~11\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України)\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1\~ст. 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до норм ч. 1 ст.\~203, ч. 1 ст.\~215 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч. ч. 2, 3\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст.\~215,\~216 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Водночас, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Судова практика виходить з того, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним» (постанова Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18). Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 910/11715/17, від 08 серпня 2018 року у справі № 920/1144/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 910/11565/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 925/1453/16. [PERSON] просив суд визнати недійсним договір про утримання дітей покликаючись на його фіктивність. На обґрунтування вимог позивач зазначав, що був змушений\~укласти договір,\~оскільки відповідач\~здійснювала на\~нього психологічний\~тиск,\~маніпулюючи дітьми,\~забороняючи батькові\~з ними\~бачитися і\~спілкуватися; на день\~укладення спірного\~договору,\~позивач отримував\~заробітну плату\~в розмірі\~13\~754,48\~грн,\~тобто його\~дохід був\~значно меншим,\~ніж ціна\~договору,\~що свідчить\~про те,\~що укладений\~договір не\~міг виконуватися\~і відповідно\~укладався без\~настання реальних\~наслідків; у спірному договорі зазначено, що позивач має утримувати дітей, які по батькові зазначені [PERSON] . У своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 Верховний Суд, наводячи критерії фіктивності договору, зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будьяких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будьяких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будьяких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова Верховного Суду у справі № 607/15555/17ц). Як встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] перед розірванням шлюбу у судовому порядку уклали спірний договір про утримання дітей від 13 серпня 2019 року. Сторони не заперечують тих обставини, що в них є троє спільних дітей дочки [PERSON] , [PERSON] , син [PERSON] , а тому зазначення невірно їх по батькові у договорі про утримання дітей не може свідчити про фіктивність такого правочину, а є помилкою нотаріуса, який посвідчував спірний правочин, та може бути ним виправлена. [PERSON] повідомила суду, що упродовж року договір [PERSON] виконувався, в подальшому він припинив виплати, відкрив картковий рахунок, на який перераховував кошти, однак не в повному обсязі, та встановлював ліміт на їх зняття. Водночас, позивач-відповідач оплачував комунальні витрати за житло на [ADDRESS] , ніс витрати на навчання дітей у школі, позашкільних гуртках, оплачував придбання їжі та одягу для дітей, що він підтвердив у судовому засіданні. Факт того, що платежі на виконання спірного правочину здійснювались позивачем саме на утримання спільних дітей, підтверджується листуванням позивача та відповідачки у месенджері Viber, де зокрема сторони обговорюють оплату комунальних послуг, розмір коштів, які [PERSON] мав сплачувати на утримання дітей за спірним договором. В цій переписці позивач-відповідач стверджував, що виконував умови договору та сплачував кошти в розмірі 23\~000,00 грн. Більше того, [PERSON] пропонував [PERSON] підписати довідку, в якій вона мала визнати відсутність заборгованості за договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року станом на 31 серпня 2022 року, який відповідачка-позивачка не підписала, оскільки наполягала на порушенні умов договору. Верховний Суд у постановах від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, від 18 лютого 2021 у справі №442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber фактично визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка. Також Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2020 року у справі №905/2319/17, від 25 березня 2020 року у справі №570/1369/17, від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, від 27 листопада 2019 року у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. Щодо посилань сторони позивача-відповідача на те, що визначена в договорі сума на утримання дітей була непосильною і неспроможною для [PERSON] з огляду на його доходи, то суд звертає увагу на те, що такі не заслуговують на увагу. Так, свобода договору передбачає вільний вибір його умов, однією з яких у спірному договорі є сплата на трьох спільних дітей сторін грошових коштів у твердій грошовій сумі у розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) грн щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. [PERSON] цю умову прийняв, договір підписав, виконував, а отже вважав для себе таку суму посильною та прийнятною. Також в судовому засіданні сторони не заперечували, що позивач-відповідач володіє нерухомим майном, корпоративними правами, а отже має джерела інших доходів, які є достатніми для виконання умов договору. Посилання [PERSON] та його представника на те, що передумовою укладення договору була неможливість сторін врегулювати питання щодо участі батька у вихованні спільних дітей сторін суд відхиляє, оскільки такі не можуть буди доводом на обґрунтування фіктивності правочину. Жодних звернень до органу опіки та піклування, органів поліції чи до суду позивач-відповідач не подавав. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] за таких обставин не можуть розцінюватися судом як беззаперечний доказ того, що [PERSON] мав перешкоди у побаченнях та спілкуванні з дітьми. [PERSON] мав безперешкодний доступ до житла, де проживають і на даний час діти, приходив туди неодноразово і після розлучення, що сторони підтвердили в судовому засіданні, як і те, що діти постійно мали зв`язок з батьком, він завжди брав участь у їхньому житті матеріально, займається їх вихованням і розвитком. З огляду на наведене, суд не встановив ознак фіктивності договору про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, а відтак відмовляє у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В. про визнання договору про утримання дітей від 13 серпня 2019 року недійсним відмовити. Щодо вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про утримання дітей, неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, суд роз`яснює наступне. Згідно з частиною другою статті 181 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 1 ст. 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Установлено, що спірний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дітей, їх розмір, що відповідає інтересам дітей та є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання щодо утримання дітей згідно умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів, та яка згідно розрахунку зробленого судом становить 644\~000,00 грн. Визначаючи такий розмір заборгованості суд виходив не з розрахунку сторони відповідачки-позивачки, а з матеріалів справи та встановлених у судовому засіданні обставин. Зокрема [PERSON] розмір заборгованості почала обраховувати з 05 вересня 2019 року, однак у судовому засіданні визнала, що упродовж року [PERSON] виконував умови договору, викладені у п. 2, що останнім заперечується з огляду на заявлені позивачем-відповідачем первісні позовні вимоги, яким суд надав оцінку вище. Отже, оскільки сторона ці обставини добровільно визнала, то розрахунок виниклого боргу слід обраховувати з 05 вересня 2020 року по 05 січня 2023 року, які включають 28 повних місяців * 23\~000,00 грн (щомісячний платіж) = 644\~000,00 грн Суд вважає, що стягнення суми виниклого богу має відбуватися саме в валюті гривні, а не в доларах США, адже в договорі такий еквівалент не обумовлено. Згідно зі\~ст. 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина ч. 2 ст.\~524\~та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п. 2 договору про\~утримання дітей\~від 13\~серпня 2019\~року [PERSON] \~зобов`язався сплачувати\~на користь\~ [PERSON] грошові кошти у твердій грошовій сумі у розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) грн щомісяця з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття (п. 2 Договору). Водночас, тлумачення словосполучення «з розрахунку 300 доларів США на кожну дитину» не визначає еквівалент в іноземній валюті, адже слова «розрахунок» та «еквівалент» різні за значенням і не можуть підміняти одне одного. Щодо позовних вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. ч. 1 та 2 ст. 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. На час ухвалення рішення у виниклому спорі у суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] вимоги про стягнення неустойки (пені) за ухилення від сплати аліментів є передчасними, адже прийняте судом рішення про стягнення з [PERSON] на користь відповідачки-позивачки заборгованості за договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року у розмірі 644\~000,00 грн не набрало законної сили. Наявність винних дії [PERSON] також має оцінюватися судом після набрання рішенням суду у цій справі законної сили, адже позивач-відповідач заперечував дійсність вказаного вище правочину, вказував на його фіктивність. При укладенні договору щодо сплати аліментів сторони можуть передбачити відповідальність за неналежне його виконання (висновки, сформульовані в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 754/1167/16-ц). Верховний Суд вказав, що коли аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК України (в редакції до внесення змін Законом №\~2037-VІІІ) санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі. Розмір пені за прострочення сплати аліментів при укладенні відповідного договору щодо їх сплати не обмежений сумою боргу, і пеня повинна сплачуватися згідно з положеннями договору про сплату аліментів. Також у цій постанові зроблено висновок, що ч. 1\~ ст. 189 СК України батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. Водночас\~ розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України. У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 456/1826/16 Верховний Суд виснував, що порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса (ч. 2 ст. 189 СК України) не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. В цій справі відповідач наполягав на тому, що за існування договору про сплату аліментів позивачка не може стягувати з нього заборгованість за аліментами в судовому порядку. Отож, суд задовольняє частково зустрічний позов шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором про утримання дітей від 13 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Салій О. В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1960, у розмірі 644\~000,00 грн. Розподіл судових витрат між сторонами здійснено судом у відповідності до змісту ст. 141 ЦПК України На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial