Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~31.05.2023 гр. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги мотивує тим, що йому стало відомо те, що [PERSON] , який проходить військову службу за мобілізацією у механізованому батальйоні, яким він командує, оприлюднив у соціальній мережі «Facebook» власні відеоролики, у яких він публічно виражався нецензурною лайкою на його адресу, принизивши його честь, гідність та ділову репутацію як командира та військовослужбовця. \~ \~ \~ \~Також, відповідач публічно розповсюджував недостовірні дані про нього та інших офіцерів з якими він проходить військову службу та виконує бойові завдання та заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях. \~ \~ \~ \~Відповідачем була поширена дана інформація шляхом опублікування відеозапису у соціальній мережі «Facebook», де її побачила велика кількість військовослужбовців, які проходять військову службу у механізованому батальйоні під його командуванням. \~ \~ \~ \~Окрім цього, станом на день подання позову, відповідач знаходиться у пункті постійної дислокації підрозділу (м. Київ), де знаходиться вище командування, а відтак розповсюдження недостовірної інформації відповідачем стало відомо і вищому командуванню Окремої президентської бригади. \~ \~ \~ \~Зазначає про те, що інформація, яка публічно була розголошена відповідачем є недостовірною, не відповідає дійсності та спростовується наданими ним доказами. \~ \~ \~ \~Твердження про те, що військовослужбовці 2 механізованого батальйону не отримують заробітну плату спростовується рапортами військовослужбовців, які приєднані до матеріалів позовної заяви. \~ \~ \~ \~Стосовно твердження відповідача про те, що він має судимість зазначає, що станом на сьогодні відсутні будь-які рішення суду, уповноважених органів чи посадових осіб, якими б його було притягнуто до будь-якого виду відповідальності та відсторонено від виконання службових та посадових обов`язків, так як з моменту призначення його на посаду командира механізованого батальйону (03.06.2022) він безперервно виконує службові (бойові) завдання за посадою та бере участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. \~ \~ \~ \~У своєму відеоролику відповідач зазначає про необхідність притягнення його до кримінальної відповідальності та призначити покарання яке пов`язане із позбавленням його волі. Проте, жодної підстави для притягнення його до кримінальної відповідальності ним зазначено не було. Окрім цього, також не було конкретизовано, яке ним могло бути вчинене суспільно небезпечне діяння, що містить склад кримінального правопорушення та передбачене Кримінальним кодексом України. \~ \~ \~ \~Факт публічного припущення відповідача стосовно його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення грубо порушує його честь, гідність та ділову репутацію як командира, так і військовослужбовця. \~ \~ \~ \~Як передбачено ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. \~ \~ \~ \~Згідно абз. 5,6 п. 15 постанови Пленуму ВС України від 27.09.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). \~ \~ \~ \~Згідно абз. 1 п. 1 постанови Пленуму ВС України від 27.09.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди при вирішенні зазначених справ повинні застосовувати, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною, та рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права. \~ \~ \~ \~Статтею 10 Конвенції передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. \~ \~ \~ \~У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 по справі Лінгенс проти Австрії зазначено, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню. \~ \~ \~ \~Зазначає про те, що інформація, поширювана щодо нього відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства, вчинення ним перешкод у виплаті військовослужбовцям премії, так такою, що на його переконання, порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. \~ \~ \~ \~ Вважає, що поширенням недостовірної інформації відносно нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Адже, військовій справі та обов`язку захисту держави від зовнішніх ворогів, він присвятив все своє свідоме життя. За весь час проходження військової служби він був неодноразово нагороджений відзнаками та нагородами. На підставі вищевикладеного просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] шляхом опублікування відеороликів у соціальній мережі «Facebook»: «Про те, що командир 2 механізованого батальйону Окремої президентської бригади підполковник [PERSON] вчиняє перешкоди у виплаті заробітної плати, а також у нього наявна судимість». Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом опублікування у соціальної мережі «Facebook» відеоролику, після набрання судовим рішенням законної сили, з наступним текстом спростування: « [PERSON] , [PERSON] було опубліковано відеоролики у соціальній мережі «Facebook», в яких озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що командир 2 механізованого батальйону Окремої президентської бригади підполковник [PERSON] вчиняє перешкоди у виплаті заробітної плати, а також, що у нього наявна судимість». Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 300\~000 грн. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16.08.2023 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Барнич В.М. позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених у позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі. Повідомив про те, що докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу надасть суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Не заперечував щодо спростування поширеної ним інформації відносно [PERSON] у спосіб зазначений позивачем. Позовну вимогу про стягнення з нього на користь [PERSON] моральної шкоди визнав частково, на суму не більше 20000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, проходить військову службу у складі ЗСУ. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що гр. [PERSON] наказом ГК ЗСУ № 697 від 03.06.2022 призначений на посаду командира механізованого батальйону Окремої президентської бригади (а.с. 25-26). Гр. [PERSON] на підставі наказу № 81 від 07.04.2022 командира військової частини [NUMBER] призначений на посаду водія 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 (а.с. 27). \~ \~ \~ \~При розгляді справи встановлено, що\~у соціальній мережі «Facebook» відповідач [PERSON] опублікував відеоролики, в яких зазначив наступну інформацію: «Перший президентський полк, який не виплачує зарплати воїнам, які знаходяться на передовій. Не получили зарплату лютий, січень місяць половина, ті, що приймають участь в бойових діях, знаходяться зараз під пулями. Винуватий в цьому Губарев-комбат, що судимий. Далі нецензурна лайка на адресу [PERSON] ….». «…Комбата потрібно посадити… [PERSON] судити….». \~ \~ \~ \~Отже, у такий спосіб зазначена інформація була доведена до відома невизначеного кола осіб - користувачів мережі Інтернет. \~ \~ \~ \~Саме вказану інформацію просить спростувати позивач у справі як таку, що не відповідає дійсності та порочить його честь, гідність та репутацію. Також позивач вважає, що поширенням такої інформації йому завдано моральної шкоди, яка має бути відшкодована відповідачем. \~ \~ \~ \~Факт опублікування даної інформації у соціальний мережі «Facebook» був визнаний відповідачем. Останній суду пояснив, що у результаті перемовин із представником позивача, які проводилися з метою мирного врегулювання спору, ним було записано спростування вказаної інформації, однак оскільки не було досягнуто згоди щодо розміру моральної шкоди, вказане спростування ним не було опубліковано. Частиною першою\~статті 16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статей\~28,\~68 Конституції України\~кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі статтями\~94,\~277 ЦК України, частиною четвертою\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою\~статті 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у згаданій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики,\~\~економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації вбачається, що, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення, діяльність якої представляє суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши відеоролики\~публікацій зроблених\~відповідачем,\~суд зазначає\~про те,\~що висловлювання\~останнього стосовно\~ [PERSON] ,\~який хоч\~і є\~посадовою особою\~рівня суспільного\~значення,\~не містять\~ознак оціночного\~судження або\~критики його\~дій,\~а містять\~фактичні твердження\~відповідача відносно\~особи позивача\~(наявність\~судимості,\~не виплата\~заробітної плати\~військовослужбовцям,\~які перебувають\~на передовій).Крім того, відповідач, поширюючи про позивача спірну інформацію, застосував слова об`єктивно образливого змісту, які за своїм семантичним значенням не можна віднести до тих, що вживаються в допустимій для спілкування у суспільстві мові. Суд звертає увагу на те, що оскільки позивач [PERSON] є професійним військовим, має офіцерську посаду, яка зобов`язує останнього мати бездоганну репутацію, розповсюдження відповідачем інформації, яка паплюжить його честь, гідність та ділову репутацію, порушує особисті немайнові права останнього. Стосовно доведення сторонами обставин, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. Дана правова позиція зазначена у постанові ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2019, справа № 727/8388/17. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що обов`язок доведення наявності судимості у позивача [PERSON] покладається на відповідача. Однак, останній вказані обставини не довів. В підтвердження розповсюдження відповідачем недостовірної інформації щодо невиплати позивачем заробітної плати військовослужбовцям, які знаходяться на передовій суд дослідив рапорти молодшого сержанта [PERSON] , солдата [PERSON] , сержанта [PERSON] , солдата [PERSON] від 10.05.2023 адресовані командиру військової частини [NUMBER] , в яких останні стверджували про те, що кошти їм по нарахуванню заробітної плати і бойових протягом всієї служби, в/ч [NUMBER] виплачувала вчасно і без затримки (а.с. 15-18). Зі свого боку вказані відомості не були спростовані відповідачем. При дослідженні судом в судовому засіданні наданих позивачем рапортів, відповідачем не було звернуто увагу суду на те, що вказані у рапортах відомості є недостовірними. Таким чином, суд приходить до висновку, що розповсюджена відповідачем відносно позивача інформація є недостовірною та такою, яка порушує його особисті немайнові права, а саме честь, гідность та ділову репутацію, а тому підлягає до спростування відповідачем у спосіб її розповсюдження. Положенням ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, враховуючи встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, а саме образливий та негативний характер спірної інформації щодо позивача, яка стала відома широкому колу осіб і негативно вплинула на репутацію позивача, призвела до виникнення з даного приводу у нього душевних хвилювань, який змушений був відчувати негативні наслідки образливих тверджень щодо себе та докладати додаткових зусиль для судового захисту своїх прав, суд приходить до висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. буде відповідати вимогам розумності та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди судом також було взято до уваги майновий стан відповідача, який має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, що підтверджується відомостями зазначеними у демографічній довідці на військовослужбовця (а.с. 35). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2448,70 грн., оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial