Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 15.05.2023 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором IFIHG200000099 від 08.10.2007 року у розмірі 15 288, 86 доларів США, стягнення судових витрат, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] , 08.10.2007 року уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № IFIHG200000099, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 800 доларів США терміном до 30.08.2010 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач, в порушення умов кредитного договору, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором за відповідачем наявна заборгованість у сумі 15 288, 86 доларів США, з яких: 800 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2746,47 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 56,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11686,39 доларів США -\~ пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 15.06.2023р. до суду надійшов відзив на позов. Згідно відзиву на позовну заяву [PERSON] , позовні вимоги заперечує, зазначив, що вимоги позивача шодо стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 15288,86 дол.США не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. За словами Позивача 08.10.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № IFIHG200000099, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 800,00 доларів США на термін до 30.08.2010 року включно, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Тобто, з 31 серпня 2010 року зобов`язання, що випливають з Договору є припиненими та невиконаними. За таких обставин право Банку звернутися до суду з вимогою за зобов`язаннями, що випливають із Договору виникло 31 серпня 2010 року. Кредитний договір вважається укладеним не з моменту підписання договору, а з моменту отримання коштів. Видача кредиту може бути підтверджена рядом документів і найпростішим з них є виписка по рахунку клієнта. Позивач не надав достатніх доказів щодо отримання [PERSON] коштів у розмірі 800,00 доларів США, а сам відповідач зазначає, що ніяких коштів від банку не отримував. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, на строк з 08.10.2007 року по 30.08.2010 р. включно. Таким чином, строк дії складає з 08 жовтня 2007 року по 30 серпня 2010 р. включно. Сторони встановили як строк дії договору - по 30 серпня 2010 р. включно.\~ Також, відповідач клопотав про застосування позовної давності, покликаючись на те, що згідно до п. 7.1 кредитного договору, кредитний договір укладено на строк з 08.10.2007 року по 30.08.2010 р. включно. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів). Що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. 14.07.2023 року представник позивача подав відповідь на відзив. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив в разі неявки в судове засідання відповідача проводити розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник в судове засідання не прибули, однак висловились щодо спірних відносин подавши відзив. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 08.10.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFIHG200000099, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі\~ 800 доларів США. За розрахунком позивача, станом на 21.04.2023 року заборгованість відповідача за договором, складає 15 288, 86 доларів США, з яких: 800 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2746,47 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 56,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11686,39 доларів США -\~ пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 4-5). Пунктом 7.1. кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - по 30 серпня 2010 р. включно. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відзиві на позов відповідач зазначив, що ніяких коштів від банку не отримав. Однак дане твердження спростовується доказами, що містяться у матеріалах справи, а саме копією видаткового касового ордеру від 31.08.2007 року, (а.с.10), тому доводи в цій частині відхиляються судом. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У той же час, як вбачається зі змісту доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, до структури заборгованості входить і сума відсотків, нарахована після закінчення строку кредитування, причому питома вага їх значно більша за суму відсотків, нарахованих в межах строку кредитування (до 30.08.2010 року). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року, «за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу». Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (14-10цс18), «якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)». Судом встановлено, що кредитний договір між позивачем та [PERSON] , був укладений на 30.08.2007 року на строк до 30.08.2010 року (п.7.1 договору). Строк позовної давності сплив 31.08.2013 року. Позивач звернувся з даним позовом до суду 15.05.2023 року. Згідно з п. 5.3 Кредитного договору припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства України. У відповіді на відзив від 14.07.2023 року представник позивача зазначив, що\~ отримавши кредитні кошти, боржник протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту. Однак розрахунок заборгованості за кредитним договором не містить підтвердження\~ даного твердження сторони позивача (а.с. 4-5), тому такі доводи є помилковими. Представником відповідача була подана суду заява про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зважаючи на викладене, суд вбачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Щодо визначення розміру судових витрат понесених стороною відповідача суд зазначає наступне. За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). Позивач просив стягнути судові витрати, які складаються з судового збору 8384.41грн., однак зважаючи на відмову у позові, такі витрати залишаються за позивачем. Відповідач просив стягнути витрати на правову допомогу у сумі 5000грн У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що до відзиву відповідач не надав документів підтвердження витрат на правничу допомогу. Однак дане твердження спростовується доказами що містяться у матеріалах справи (а.с.31). Відповідач на обґрунтування понесених судових витрат на правничу допомогу надав\~ копію договору про надання правової допомоги від 05.06.2023 року (а.с.36), квитанцію № 077668 від 05.06.2023 року, Акт приймання-передачі виконаних послуг від 14.06.2023 року (а.с.31-32). Згідно квитанції № 077668 та Акту приймання-передачі виконаних послуг відповідач поніс витрати у розмірі 5000гривень. Однак на переконання судді складання заяви про застосування строків позовної давності є частиною складання відзиву на позовну заяву. Оскільки за змістом процесуального закону стягненню підлягають витрати, які є документально підтвердженими, суд дійшов до висновку, що такі витрати у розмірі чотири тисячі гривень підлягають стягненню із позивача на користь відповідача.

Outcome: dismissed