Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

30.06.2022 р. до суду надійшов вказаний позов. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 вересня 2021 року він звернувся до [PERSON] із проханням допомогти йому у придбанні автомобіля у Литві. Останній погодився і попросив позивача оформити нотаріальну довіреність на його ім`я для надання йому права на придбання позивачу автомобіля за кордоном, митного його оформлення та державну реєстрацію придбаного автомобіля. 27 вересня 2021 року позивач оформив на третю особу [PERSON] довіреність у місті Богуславі Київської області у приватного нотаріуса Іщенко О.В. 27.09.2021 р. позивач за адресою [ADDRESS] передав дружині [PERSON] [PERSON] вище зазначену довіреність та шість тисяч доларів для придбання на ім`я позивача автомобіля. У подальшому, 8 жовтня 2021 року на прохання [PERSON] для покриття його витрат з придбання автомобіля в Литві на його ім`я [PERSON] перерахував через відділення «ПРИВАТБАНКУ» у м. Богуславі на картковий рахунок його матері - [PERSON] , 100 495,00 грн. 8 жовтня 2021 року за вказівкою [PERSON] позивач оплатив за митне оформлення автомобіля на його ім`я, тобто [PERSON] , 54000,00 грн. У подальшому, ним встановлено, що згідно з митною декларацією № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 позивачем, як власником, було ввезено з Литви на митну територію України бувший у використанні автомобіль марки "Рено", з номером кузова [NUMBER] . 23.10.2021 [PERSON] у ТСІД МВС № 7144 на підставі митної декларації № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 на ім`я позивача зареєстровано автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] . При реєстрації автомобіля на ім`я позивача у вказаному сервісному центрі було отримано державний номерний знак, а саме: [NUMBER] . 30.10.2021 у ТСЦ МВС № 7144 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 318/21/001149 від 24.10.2021 на ім`я [PERSON] перереєстрований автомобіль марки "Рено", з номером кузова [NUMBER] . Згідно зі змістом договору купівлі-продажу транспортного засобу № 318/21/001149 від 24.10.2021 суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/ або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021, укладеного з власником транспортного засобу, ФОП [PERSON] продала покупцеві [PERSON] , автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] . Як зазначив позивач, що між ним та ФОП [PERSON] договір комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 ніколи не укладався. Підпис від імені позивача у договорі комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 у розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не ним, а іншою невідомою йому особою. Доручення про укладення від імені позивача договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 [PERSON] ніколи і нікому не надавав. Більше того, з ФОП [PERSON] позивач взагалі ніколи не був знайомий і ніколи не зустрічався. У місті Києві за адресою [ADDRESS] , ніколи не був. ФОП [PERSON] автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] позивач, як його власник, для подальшого продажу ніколи не передав. У подальшому, 19.04.2022 в ТСЦ № 7144 на підставі договору купівлі- продажу № 7144/2022/3149753 від 19.04.2022 автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] перереєстрований на [PERSON] . Як стверджував позивач участі, ані в першому, ані в другому відчужені спірного автомобіля він не брав. На підставі наведеного позивач просив позовні вимоги задовольнитита витребувати у [PERSON] на його спірний автомобіль та вирішити питання судових витрат. Ухвалою судді від 07.07.2022 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 03.10.2022 року витребувано докази по справі. 20.12.2022 до суду надійшов відзив, в яких відповідач проти вимог позивача заперечував (а.с. 201-211, том №1). 09.01.2023 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач на вимогах позову наполягав з підстав викладених в позові (а.с. 242-250, том №1). 14.04.2023 р. до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи [PERSON] в яких остання проти вимог позивача заперечувала з підстав необгрунтованості (а.с. 118-120, том №2). Ухвалою від 15.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 101, том №2). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, проти вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позов. В судовому засіданні представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти вимог заперечував з підстав викладених у письмових поясненнях. В судове засіданні інші учасники процесу не з6яились, причини неявки не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило. Заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 27 вересня 2021 року, позивач оформив довіреність на ім`я [PERSON] . Так, згідно змісту довіреності від 27 вересня 2021 року, позивач уповноважував [PERSON] бути представником в усіх громадських і кооперативних організаціях незалежно від підпорядкування і форм власності, органах державної влади та місцевого самоврядування, перед усіма фізичними і юридичними особами, в органах державної податкової служби, в усіх митних службах, пунктах пропуску, органах сертифікації, органах державної реєстрації прав, у відповідних структурних підрозділах Міністерства внутрішніх справ (в тому числі в органі регістра Литви, Державтоінспекції, відповідних територіальних сервісних центрах, Центрі надання послуг, пов`язаних з використанням авто засобів, чи будь-яких інших установах, банківських установах, санітарно-епідеміологічних станціях, санітарній службі, комерційних та інших органах, з усіх без винятку питань, пов`язаних з придбанням (куплею) за кордоном будь-яким встановленим законом способом на моє ім`я автомобіля будь-якої марки, моделі та конфігурації за ціною та умовах на його розсуд, переганяти цей автомобіль до місця постійного проживання або іншого місця на його вибір, одержанням та розмитненням, експлуатації та транспортування автомобіля, в тому числі територією України, митного оформлення, державної реєстрації придбаного на моє ім`я транспортного засобу. Як зазначив позивач вказаною довіреністю уповноважував [PERSON] лише для придбання на ім`я позивача автомобіля за кордоном, митного його оформлення та державну реєстрацію придбаного автомобіля на ім`я виключно позивача.....іт.п., а також підписати договір купівлі-продажу (а.с. 50, том №1). Як стверджував позивач, 27.09.2021, за адресою [ADDRESS] він передав дружині [PERSON] довіреність та шість тисяч доларів для придбання на ім`я позивача автомобіля. Вказана обставина учасниками ппроцесу не оспорювалась, 8 жовтня 2021 року на прохання [PERSON] для покриття його витрат з придбання автомобіля в Литві на ім`я позивача, [PERSON] перерахував через відділення «ПРИВАТБАНКУ» у м. Богуславі на картковий рахунок його матері - [PERSON] , 100495,00 грн. 8 жовтня 2021 року за вказівкою [PERSON] позивач оплатив за митне оформлення на його ім`я, тобто [PERSON] , автомобіля 54000,00 грн., а тому судом не досліджувалась у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно з митною декларацією № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 позивачем, як власником, було ввезено з Литви на митну територію України бувший у використанні автомобіль марки "Рено"з номером кузова [NUMBER] (а.с.34-35, том №1). 23.10.2021 [PERSON] у ТСІД МВС № 7144 на підставі митної декларації № UА 100320/2021 /241807 від 12.10.2021 на ім`я [PERSON] зареєстровано автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] . При реєстрації автомобіля на ім`я позивача у вказаному сервісному центрі було отримано державний номерний знак, а саме: [NUMBER] . (а.с. 22. том №1). Між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 (а.с.24-25, том №1). Як стверджував позивач, вказаний договір він ніколи не укладав. Підпис від імені позивача у договорі комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 у розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не ним, а іншою невідомою йому особою. Доручення про укладення від імені позивача договору комісії №3187/21/001149 від 23.10.2021 [PERSON] ніколи і нікому не надавав. Більше того, з ФОП [PERSON] позивач взагалі ніколи не був знайомий і ніколи не зустрічався. ФОП [PERSON] автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] позивач, як його власник, для подальшого продажу ніколи не передав. Згідно висновку експерта № 203-5/22 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12022116090000028 У розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» у графі «КОМІТЕНТ» нижче відомостей про документ, що посвідчує його особу, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.15-25, том №2). У подальшому, 19.04.2022 в ТСЦ № 7144 на підставі договору купівлі- продажу №7144/2022/3149753 від 19.04.2022 укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , автомобіль марки "Рено" з номером кузова [NUMBER] перереєстрований на [PERSON] (а.с. 22, том №1). В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які надали суду покази про те, що позивача [PERSON] вони не знають, ніколи не бачили, по реєстрації автомобіля з [PERSON] на [PERSON] інтереси позивача-власника автомобіля представляв [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. У даній справі, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивача та набуття відповідачем права власності на таке майно в контексті її добросовісності, судом встановлено, що відповідач набув права власності на автомобіль за оплатнимм договором, придбавши його у в іншої особи, та є третім власником автомобіля після його відчуження позивачем [PERSON] , а тому не знав та не міг знати про те, що це майно вибуло з власності [PERSON] поза його волею. Під час придбання майна відповідач правомірно очікував, що продавець має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. За таких обставин суд приходить до висновоку про неможливість витребування спірного автомобіля у відповідача, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі зазначено, оскільки в задоволені позовних вимог відмовлено, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 07.07.2022 року. Що стосується розподілу судових витрат на правову допомогу в розмірі 56000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В обгрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 56000,00 грн., представник відповідача надав до суду договір про надання правової допомоги № 05/01 від 07.12.2022 р., акт № 1 про прийняття -передачу наданих послуг від 30.12.2022 р., за яким вартість послуг становить 28000,00 грн., прибутково-касовий ордер від 07.12.2022 р, на суму 28000,00 грн., додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 05/01 від 07.12.2022 р. від 07.12.2022 р. акт № 2 про прийняття -передачу наданих послуг від 01.09.2023 р., за яким вартість послуг становить 28000,00 грн., прибутково-касовий ордер від 01.09.2023 2 р, на суму 28000,00 грн. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи, що справа не є значної складності, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, враховуючи виконані роботи, суд вважає стягнути з позивача витрати за надання правової допомоги на користь відповідача в сумі 30000,00 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи. За таких фактичних обставин та за змістом вищенаведених норм процесуального закону на позивача належить покласти відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в розмірі 30000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved