Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Каримов А.А. з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь недоотриману пенсію в розмірі 7388,75 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON] та після її смерті залишилась спадщина у виді недоотриманої пенсії. Вказує, що на запит нотаріуса листом ГУ ПФУ України в м. Києві від 05.09.2019 №195840/04 було надано відомості щодо наявності недоотриманої пенсії у сумі 95352,88 грн, після чого нотаріусом йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану суму недоотриманої пенсії. Однак, 27.11.2019 відповідачем пенсіявиплачена у сумі 87964,13 грн. На його усний запит щодо виплати пенсії у меншому розмірі, ГУ ПФУ України в м. Києвіповідомило, що йому було відмовлено у виплаті недоотриманої пенсії частково, в розмірі 7388,75 грнз посиланням на ч.1 ст.46 Закону УкраїниПро загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а саме, зазначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 02.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.10.2021, засобами поштового зв`язку, від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив винести рішення з урахуванням вимог чинного законодавства. В подальшому, в судове засідання 05.09.2023 позивач та його представник не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позивач позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про розгляд справи, у відзиві просив провести розгляд справи за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно дост. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом установлено, підтверджено матеріалами справиі не заперечується сторонами, що позивач є сином померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . З метою отримання спадщини, позивач звернувся до нотаріуса. 09.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зеленською К.А. видане свідоцтво про право на спадщину № 1708, що також, підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 57859545 від 09.10.2019. Відповідно до цього свідоцтва спадкоємцем майна [PERSON] , 1937 року народження, яка померла28.02.2019, є її син - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] (довідка № 0000657552/20718від 28.11.2018 про взяття [PERSON] на облік внутрішньо переміщеної особи). Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії, що складає 95352,88 грн, яка належала померлій [PERSON] , що підтверджується листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05.09.2019 за № 195840/04. Недоотримана пенсія [PERSON] була нарахована в сумі 87964,13 грн та виплачена відповідачем позивачу 27.11.2019разовим дорученням на поштовому відділенні 04209ПАТ «Укрпошта», що підтверджено службовим чеком поштового відділення 04209 ПАТ «Укрпошта» від 27.11.2019, копія якого міститься в матеріалах справи. Таким чином,з дослідженихфактичнихобставин справисудом встановлено,що спірміж сторонамивиник з приводузахисту позивачемсвого правана спадкування за законом,а саме, права отриманняспадкового майнапісля смертійого матері. Відповідно дост. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції Українита ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно дост. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно дост. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сумапенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того,проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разівідсутностічленівсім`ї,зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установленийчастиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зміст ч. 3 ст. 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодуванню у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Суд зазначає, щоЦК Українине визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна. Свідоцтво про право на спадщину за законом є правовстановлюючим документом та з його отриманням позивач набув всіх прав і обов`язків спадкоємця, а отже, право власності якого він набув є правом спадкоємця на успадковане майно й має відмінний за характером від процедури отримання членами сім`ї померлого пенсіонера сум недоодержаної пенсії. Крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 09.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зеленською К.А. за №1708 на даний час є дійсним, жодним чином не оскаржене. Тому, з огляду на наявність дійсного документу, що посвідчує право позивача на суму недоотриманої пенсії за період, що за межами встановленого ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» трирічногостроку, суд вважає, що підлягає виплаті сума недоотриманої пенсії померлої пенсіонерки [PERSON] розмір якої визначено свідоцтвом про право на спадщину за законом в розмірі 95352,88 грн. Відповідно до ч. 2, 3, 7ст. 10 ЦПКсуд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцієюта законами України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02) суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою результату. Крім того, суд вважає за необхіднезазначити, щовідмова у виплаті успадкованих позивачем коштів становить порушення його права на мирневолодіннясвоїммайном, передбаченестаттею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідноякоїкожнафізичнаабоюридична особа має право мирно володітисвоїммайном. Ніхто не може бути позбавленийсвого майна, інакше як в інтересахсуспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Європейський суд з прав людининеодноразовонагадував, що перша та найважливішавимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручанняпублічноївлади в право на мирневолодіннямайноммає бути законним: друге речення п. 1 дозволяєпозбавленнявласностілише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Особа можезаявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тількитієюмірою, якоюоскаржуванірішеннянаціонального суду стосуютьсяїї майна в розумінніцьогоположення. «Майном» може бути як «існуючемайно», так і активи, включаючивимоги, стосовнояких особа можестверджувати, що вона маєпринаймні «легітимнісподівання» на реалізаціюмайнового права. «Легітимнісподівання» за своїм характером повинні бути більшконкретними, ніж просто надія й повинніґрунтуватися на законодавчому положенні абоюридичномуакті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). А тому, зважаючи на принцип захисту легітимних очікувань особи та на однин з загальновизнаних способів захисту прав особи в національному законодавстві України, який полягає в примусовому виконанні обов`язку в натурі, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача у порядку спадкування недоотриманих померлою [PERSON] пенсійних виплат є об`єктивним та обґрунтованим способом захиступорушеного права позивача. За загальним правилом статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормамист. 76 ЦПК Українивизначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак, їх задоволення, а тому, з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] підлягає стягненню грошові кошти, набуті позивачемв порядку спадкування за законом, а саме:недоотримана пенсія, яка належала за життя [PERSON] в розмірі 7388,75 грн (95352,88 грн належних до виплати спадкоємцю- 87964,13 грн фактично виплачених спадкоємцю = 7388,75 грн). Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. За умовами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved