Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами стягнути з відповідача в його користь три проценти річних в сумі 6\~382, 79 грн., інфляційні втрати у розмірі 47\~106, 22 грн, а також судові витрати судовий збір в сумі 1\~073, 60 грн та 10\~000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі №599/784/19, яка набрала законної сили, стягнуто з [PERSON] 136\~393, 82 грн матеріальної шкоди, 3\~000 грн витрат за проведену експертизу та 10\~234, 85 грн судових витрат. 26 квітня 2023 року позивачу від приватного виконавця поступили кошти від приватного виконавця в рахунок примусового виконання вказаного судового рішення. Таким чином відповідач не виконував рішення Тернопільського апеляційного суду в період з 24 листопада 2021 року по 26 квітня 2023 року. Тому, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача позову не визнав, надав відзив згідно якого вважає, що позовні вимоги є неправомірними з наступних підстав: на думку відповідача ст. 625 ЦК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди; вважає, що 3% річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування судовий збір та інші судові витрати; рішенням апеляційного суду стягнуті з відповідача грошові кошти не відмічені як зобов`язання, кредитор не вчинив дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, не звернувся із заявою до боржника про виплату боргу, не вжив інших заходів для отримання грошової суми, а саме не реалізував арештованого майна боржника - чотири земельні ділянки, згідно постанови про опис та арешт майна боржника від 27.10.2022 , не виявив грошових коштів по заробітній платі та банківських рахунків, тощо, тобто кредитор [PERSON] умисно сприяв збільшенню розміру збитків і не вживав заходів до їх зменшення; вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження датована 04.08.2022, тобто вказаною датою визначається виконання рішення суду, тому нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат з 24 11.2021 р. є незаконне; зазначає, що згідно вимог ст. 616 ЦК України, якщо порушення сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно сприяв збільшенню розміру збитків завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Вважає, що позивач свідомо та умисно не виконував дій для отримання грошового відшкодування, умисно сприяв збільшенню розміру збитків та не вживав заходів для їх зменшення, реалізації арештованого майна, подав виконавчий лист через 9 місяців після постановлення рішення, через 11 місяців була винесена постанова про опис та арешт майна, а 3% річних та інфляційні втрати рахує з 24.11.2021 р., тому підстав для задоволення позовних вимог немає; зазначає, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року встановлено обопільну вину сторін у ДТП, а тому позивач свідомо затягував час виконання рішення суду з метою збільшення суми боргу; також просить врахувати, що при розгляді даної категорії справ необхідно врахувати дію у країні військового стану. Суд заслухав пояснення та доводи сторін, дослідив та оцінив докази у справі та встановив, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у цивільній справі №599/784/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої ДТП, яка набрала законної сили, стягнуто з [PERSON] 136\~393, 82 грн матеріальної шкоди, 3\~000 грн витрат за проведену експертизу та 10\~234, 85 грн судових витрат. Вказаною постановою встановлено, що 05 травня 2018 року об 00:22 год. на 13 км автодороги Львів-Тернопіль [PERSON] , керуючи трактором «МТЗ-80», номерний знак [NUMBER] , з сівалкою, при зустрічному роз`їзді, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного бокового інтервалу і вчинив зіткнення з автомобілем «Volvo V50», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався назустріч. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Суд прийшов до висновку про наявність обопільної вини позивача та відповідача та визначив завдану шкоду у розмірі пропорційно обсягу вини відповідача та позивача у настанні ДТП у частках 2/3 до 1/3 відповідно. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вказаного судового рішення позивачу було видано виконавчий лист, який стягувачем 28 січня 2022 року направлено приватному виконавцю Мелих А. І. для примусового виконання. 04.08.2022 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №69555883. Рішення суду було виконано 26 квітня 2023 року, шляхом перерахування позивачу (стягувачу) приватним виконавцем повної суми заборгованості. Суд не погоджується з запереченнями відповідача стосовно того, що ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Також суд не погоджується з думкою відповідача, що датою виконання рішення суду є 04.08.2022 дата відкриття виконавчого провадження, а так само з доводами, що позивач умисно сприяв збільшенню розміру збитків і не вживав заходів до їх зменшення - не вчинив дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, не звернувся із заявою до боржника про виплату боргу, не вжив інших заходів для отримання грошової суми, а саме не реалізував арештованого майна боржника - чотири земельні ділянки, згідно постанови про опис та арешт майна боржника від 27.10.2022 , не виявив грошових коштів по заробітній платі та банківських рахунків. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач був присутній при розгляді справи Тернопільським апеляційним судом і 24 листопада 2021 року йому було оголошено судове рішення, тобто він своєчасно був обізнаний про свій обов`язок виконати рішення та відшкодувати завдані збитки і з зазначеної дати у нього виникло грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Тобто з 24 листопада 2021 року відповідач зобов`язаний був виконати рішення суду добровільно. У зв`язку з цим доводи представника відповідача та показання свідка [PERSON] , згідно яких стягувач [PERSON] та приватний виконавець затягували виконавче провадження та сприяли збільшенню збитків не мають доказового значення у даній справі. Цивільне законодавство встановлює відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Тобто обов`язок щодо вжиття заходів по погашенню заборгованості закон покладає не на кредитора чи державного (приватного) виконавця, а на боржника. В силу ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач (стягувач) пред`явив виконавчий лист до примусового виконання, в межах передбачених ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строків пред`явлення виконавчих документів до виконання і відсутні будь які докази чи підстави вважати, що він міг затягувати час виконання рішення суду За змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за час прострочення. Безпідставними є заперечення відповідача, що 3% річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися лише на суму основного боргу, а тому є неправомірним їх нарахування на судовий збір та інші судові витрати. Так, постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року визначено всі суми, що підлягали стягненню з відповідача і вони є по своїй суті збитками позивача та входять до складу грошового зобов`язання, яке боржник своєчасно не виконав. Згідно розрахунків, наданих позивачем, інфляційні втрати від суми заборгованості 149\~628, 67 грн. за період з 24 листопада 2021 року по 26 квітня 2023 року становлять 47\~106,22 грн, що відповідає індексу інфляції за вказаний період, оприлюдненому Держстатом України; три проценти річних від суми заборгованості 149\~628, 67 грн. за період з 24 листопада 2021 року по 26 квітня 2023 року становлять 6\~382, 79 грн, що узгоджується з правилами розрахунку. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат. Згідно ст.ст. 133, 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать в т.ч. витрати на професійну правничу допомогу Представником позивача\~заявлено клопотання\~про стягнення\~з відповідача\~в користь\~позивача 10\~000 грн. витрат на правничу допомогу. Представник відповідача такі вимоги заперечив, вважає, що заявлена сума витрат є безпідставною. Відповідно до\~ч.1,\~ч.3\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи.\~ До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. В силу ст.137, ст.141 ЦПК України за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~ Розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою.\~При цьому\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. У разі недотримання таких вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №910/14598/20, аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Оскільки в договорі про надання правової допомоги від 04 лютого 2021 року відсутні умови та пункти щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на правову допомогу слід задовольнити частково, в сумі 3000 грн., а решту витрат на правову допомогу слід залишити за позивачем. При цьому суд також враховує складність справи та ціну позову, а саме, що справа є малозначною, розглядалася в порядку спрощеного судового провадження; враховує час витрачений адвокатом на підготовку документів з часу підписання договору, а саме: позовної заяви, час затрачений на участь в судових засіданнях. Таким чином позовні вимоги слід задовольнити частково. Крім цього, на підставі\~ ст.\~141\~ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial