Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - відповідач, КП «Київтеплоенерго»), в якому просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості з оплати послуг за адресою: [ADDRESS] з постачання гарячої води у розмірі 2 155,60 грн. та постачання теплової енергії у розмірі 157 884,36 грн.; зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок нарахувань за послугу з постачання гарячої води та послугу з постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] , враховуючи, що відсутні точки розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води в дану квартиру. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 05.04.2013 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1432. Позивач вважає, що відповідач неправомірно та в порушення вимог чинного законодавства та договору нараховує позивачу заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Так, станом на час звернення позивача до суду з позовом вказана квартира перебуває без ремонту після будівництва багатоквартирного будинку та введення його в експлуатацію, а також не підключена до внутрішньобудинкової системи постачання гарячої води та централізованого опалення. Крім того, у вказаній квартирі відсутні точки розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води, а засоби (прилади) вимірювальної техніки вузлів обліку гарячої води та централізованого опалення перебувають із заводськими показниками, опломбовані, що підтверджується протоколом огляду. Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «УБК-Сервіс» (далі - ТОВ «УБК-Сервіс») здійснювало обслуговування та управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] по 2001 рік включно. Щороку уповноважена особа ТОВ «УБК-Сервіс» фіксувала факт не підключення квартири позивача до точок розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води та надавала позивачу довідки. 05.10.2021 року інженер СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» районного відділення збуту № 1 в присутності представника ТОВ «УБК-Сервіс» та позивача провели обстеження квартири позивача та встановили: «В поверхневому розподільчому вузлі є видимий розрив трубопроводу опалення. На відводі подавального трубопроводу встановлений кульовий кран та опломбований пломбою С33899970. В трубопроводі ГВП (гаряче водопостачання) є видимий розрив. На відводі стояка ГВП встановлений кульовий кран, який закритий», що зафіксовано актом обстеження № 21. Протягом усього часу квартира позивачем не використовувалась, в ній ніхто і ніколи не проживав та не розпочинав ремонтні роботи, тому ця квартира не опалювалась та не опалюється наразі. Проте, попри не підключення квартири позивача до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води будинку, відповідач нараховує позивачу плату за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які фактично не надавались. Станом на 01.10.2022 року відповідачем нарахована позивачу заборгованість за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 157 884,36 грн. Посилаючись на вказані обставини, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Закону України «Про теплопостачання» позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року позовну заяву [PERSON] до КП «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до КП «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23.03.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.03.2023 року розгляд справи відкладено на 05.06.2023 року. 03.04.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що всупереч вимог Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 року № 169, позивачем не надано документів, які підтверджують прийняття органом місцевого самоврядування рішення щодо можливості відключення квартири позивача від централізованого опалення. Самовільне відключення від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів. В акті обстеження лише фіксується стан системи опалення та він не є документом, що підтверджує здійснення відключення від мереж. Крім того, відповідач є правонаступником ПАТ «Київенерго» лише в частині зобов`язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу. Тому відповідач в опалювальний період 2015-2016 років та 2016-2017 років не був виконавцем послуг з централізованого опалення та не здійснював нарахувань позивачу, а відтак, не порушував прав позивача, оскільки з 05.04.2013 року по 01.05.2018 року відповідач не був виконавцем послуг з централізованого опалення. Крім того, протокол огляду квартири, наданий позивачем, не є допустимим доказом, оскільки адвокат не є експертом. У квартирі позивача відсутній індивідуальний засіб обліку теплової енергії. Нарахування плати за отриману послугу з централізованого опалення мешканцям будинку на [ADDRESS] до листопада 2021 року проводились відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630). З 01.11.2021 року нарахування плати за ці комунальні послуги здійснювалось, у тому числі, відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства Регіонального розвитку ЖКГ України від 22.11.2018 року № 315. На підтвердження факту забезпечення відповідачем послуг з централізованого опалення у спірний період відповідач надав відомості обліку теплової енергії. Крім зазначеного, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2023 року розгляд справи відкладено на 12.09.2023 року. 10.07.2023 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, у якій він за зазначає, що 01.04.2023 року позивачем отримано рахунок-повідомлення на суму заборгованості 169 833,34 грн. за постачання теплової енергії, тому просить суд: визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості з оплати послуг за адресою: [ADDRESS] з постачання гарячої води у розмірі 2 155,60 грн. та постачання теплової енергії у розмірі 169 833,34 грн.; зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок нарахувань за послугу з постачання гарячої води та послугу з постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] , враховуючи, що відсутні точки розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води в дану квартиру. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». Підприємство здійснює постачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води споживачам у м. Києві з 01.05.2018 року. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. З 01.05.2018 року житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в м. Києві надає відповідач на підставі публічного договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню, який був опублікований в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 05.04.2013 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1432. Згідно з копією Акту обстеження № 21 від 05.10.2021 року, складеного представником Районного відділення збуту № 1 СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго», проведено обстеження квартири [ADDRESS] та виявлено, що ця квартира знаходиться на 15 поверсі в стані ремонту після будівництва. Прилади опалення змонтовані тільки в вітальні. Є два приміщення для санвузлів, в яких є стояки рушникосушарок. Відводи від рушникосушарок закрити металевими заглушками. У квартирі відсутнє сантехнічне обладнання. У поверховому розподільчому щитку є видимий розрив трубопроводів опалення. На відводі подавального трубопроводу встановлений кульовий кран, який закритий та опломбований пломбою С33899970. У трубопроводі гарячого водопостачання є видимий розрив. На відводі з стояка гарячого водопостачання встановлений кульовий кран, який закритий, не опломбований. Автономних систем опалення гарячого водопостачання немає. Відповідно до копій довідок головного інженера експлуатуючої організації ТОВ «УБК-Сервіс» № 213, 214 в опалювальних сезонах 2015-2016 років та 2016-2017 років квартира [ADDRESS] дійсно не опалювалась та не була підключена до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання. Згідно з копіями довідок директора ТОВ «УБК-Сервіс» № 252 від 17.10.2017 року, № 244 від 22.10.2018 року, № 302 від 23.09.2019 року, № 223 від 25.11.2020 року в опалювальних сезонах 2017-2018 років, 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років квартира [ADDRESS] дійсно не опалювалась та не була підключена до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до копії довідки ТОВ «УБК-Сервіс» від 28.09.2021 року № 88 в будинку [ADDRESS] згідно з проектом горизонтальна розводка системи опалення, яка передбачає окреме підключення кожної квартири до будинкової системи опалення. У даній квартирі ніхто не мешкає, після забудовника ремонт не проводився, квартирна система опалення змонтована, але радіатори відсутні, в сантехнічній ніші, яка відповідає цій квартирі, до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання не підключена. Гаряче водопостачання також відсутнє. Відповідно до копії рахунку-повідомлення станом на 01.10.2022 року позивачу нарахована заборгованість за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 157 884,36 грн. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стосовно позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості з оплати послуг за адресою: [ADDRESS] з постачання гарячої води у розмірі 2 155,60 грн. та постачання теплової енергії у розмірі 157 884,36 грн., суд зазначає наступне. Спосіб захисту, що визначається ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного права. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц міститься правовий висновок, що оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Такий висновок підтверджено іншими судовими рішеннями Верховного Суду. Так, у постанові від 06.07.2021 року у справі № 910/11948/18 Верховний Суд визначив таку позицію. Предметом позову у справі є вимоги ОСББ «Гончара 62» про визнання безпідставними та незаконними проведені Керуючою компанією в повному обсязі нарахування платежів співвласникам будинку [ADDRESS] за період з 01.09.2017 року по 01.12.2017 року на загальну суму 309688,87 грн. Отже, вирішуючи спір у цій справі, суди повинні були визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права, на захист якого звернулось ОСББ «Гончара 62». Велика Палата Верховного Суду у п. 57 постанови від 5.06.2018 року у справі № 338/180/17 звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Також, відповідно до практики ЄСПЛ (п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та п. 75 рішення від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02), в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). (Аналогічний за змістом висновок викладено у п.п. 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2018 року у справі № 910/3009/18). Суд вважає, що задоволення позовних вимог ОСББ «Гончара 62», у такому вигляді як вони заявлені у цій справі, не призведе до захисту ані прав останнього, ані прав та охоронюваних законом інтересів співвласників будинку [ADDRESS] , оскільки внаслідок їх задоволення не вирішено конфлікт щодо нарахування споживачам житлово-комунальних послуг за спірний період. За обставин цієї справи належним способом захисту прав міг би бути: (1) позов споживачів житлово-комунальних послуг до Керуючої компанії про повернення (стягнення) грошових коштів (в разі сплати нарахованих житлово-комунальних послуг); (2) позов Керуючої компанії до споживачів житлово-комунальних послуг про стягнення заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг (в разі несплати житлово-комунальних послуг), в яких і мали б доводитись обставини безпідставного/неправомірного нарахування/ стягнення або несплати споживачами житлово-комунальних послуг їх вартості. Втім такі позови підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. Отже, заявлений ОСББ «Гончара 62» позов не містить вимог про усунення порушень прав або інтересів ані самого позивача, ані співвласників багатоквартирного будинку, а відтак ані позивач, ані співвласники багатоквартирного будинку за наслідком задоволення позову відновлення в правах не отримають. З урахуванням зазначеного вбачається, що такий позов пред`явлено лише з метою довести обставину (створити доказ), яка підлягає доведенню при розгляді спору про право. Суд також відзначає, що звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСББ «Гончара 62» фактично заявляє про непогодження із нарахуванням комунальних платежів всім співвласникам багатоквартирного будинку за відсутності укладених з ними відповідних договорів. При цьому, такі вимоги не можуть бути заявлені в якості самостійного позову ще і тому, що за своєю суттю вони є запереченням відносно стягнення заборгованості зі сплати вартості комунальних послуг, а отже, не можуть розглядатись у відриві від вимог Керуючої компанії до споживачів житлово-комунальних послуг, які вже пред`явлені в Шевченківському районному суді міста Києва. Звідси висновок, що суди попередніх інстанцій помилково не врахували, що визнання безпідставними та незаконними проведених Керуючою компанією в повному обсязі нарахувань платежів співвласникам будинку [ADDRESS] за період з 01.09.2017 року по 01.12.2017 року на загальну суму 309688,87 грн. не є ефективним способом захисту. Адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне поновити майнові права ані позивача, ані споживачів житлово-комунальних послуг, а тому така вимога не відповідає ефективному способу захисту. У постанові від 31.08.2021 року у справі № 910/931/20 за позовом житлово-будівельного кооперативу «АТЕК» до КП «Київтеплоенерго» про визнання незаконними дій щодо нарахування плати з постачання теплової енергії та зобов`язання зробити перерахунок Верховний Суд звернув увагу на те, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року по справі № 916/1415/19. При цьому судами попередніх інстанцій не з`ясовано, в чому полягає порушення прав позивача та чи можуть бути поновлені його права з допомогою такого способу захисту як визнання незаконними дій щодо нарахування плати з постачання теплової енергії. Також судами не враховано, що оспорювання правильності нарахування плати за постачання теплової енергії чи за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими) чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі в разі пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі № 591/5619/17, постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц. В ухвалі від 28.04.2021 року у справі № 753/7884/20 Верховний Суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до КП «Київтеплоенерго» про визнання її заборгованості перед КП «Київтеплоенерго» у розмірі 29 989,35 грн. безпідставною та такою, що підлягає скасуванню, зобов`язання КП «Київтеплоенерго» надати довідку про відсутність заборгованості, прийшов до висновку, що вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права та висновки Верховного Суду, з`ясувавши характер спірних правовідносин і можливість поновлення (захисту) порушених прав в обраний позивачем спосіб, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не є ефективним. Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON], в інтересах якої діє адвокат Конюшко Д. Б., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15.09.2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28.01.2021 року суд відмовив. У постанові від 02.12.2020 року у справі № 464/1350/18 Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгагззбут» про визнання дій незаконними, що полягають в нарахуванні обсягу за спожитий газ у квартирі [ADDRESS] на підставі показників загальнобудинкового газового лічильника. Верховний Суд висловив позицію, що в п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення ст.ст. 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дій відповідачів з нарахування позивачеві плати за спожитий природний газ, без вирішення питання про цивільно-правові наслідки вчинення таких дій. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц, оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Отже, обраний позивачем спосіб захисту, з урахуванням також того, що позивач не вимагав здійснення відповідного перерахунку плати за спожитий природний газ, не відновлює можливе порушене право позивача. Аналіз наведених висновків Верховного Суду свідчить про те, що оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, у тому числі, визнання незаконними дій щодо нарахування плати за житлово-комунальні послуги, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Враховуючи кількість судових рішень Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних відносинах та зроблені Верховним Судом неодноразово висновки з цього приводу, з огляду на вищенаведені судові рішення, вбачається, що така позиція Верховного Суду є усталеною практикою, що має враховуватись судами (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Крім того, Верховний Суд не відступав від своїх висновків, викладених у вищевказаних постановах. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, у справі, що розглядається, повідомлення-рахунки на оплату послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання фактично є претензіями та не свідчать про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. З огляду на зазначені норми права, висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, та обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості з оплати послуг за адресою: [ADDRESS] з постачання гарячої води у розмірі 2 155,60 грн. та постачання теплової енергії у розмірі 157 884,36 грн., задоволенню не підлягають. Разом з тим, позивачем заявлено позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок нарахувань за послугу з постачання гарячої води та послугу з постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] , враховуючи, що відсутні точки розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води в дану квартиру. Суд вважає, що такий спосіб захисту як зобов`язання здійснити перерахунок нарахувань за житлово-комунальні послуги може захистити права позивача та відновити її можливе порушене право. Така позиція підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 року у справі № 753/8902/20-ц, від 19.12.2022 року у справі № 759/15184/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 року у справі № 766/20797/18 зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо. Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі. Задоволення вимоги зобов`язати постачальника природного газу списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним. Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. Водночас у цій справі позивач вважає, що борг відсутній. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право у судовому порядку вимагати здійснення відповідного перерахунку. За положеннями ст. 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Пунктом 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Правовідносини між виконавцем/виробником послуг з централізованого опалення та споживачем фізичною особою регулюється Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами № 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Правовідносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії та індивідуальним/колективним споживачем, який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії, вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії та порядок оплати врегульовано положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами № 630. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За приписами ст. 5 цього Закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлові послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 04.07.2018 року у справі № 904/7183/17. В обґрунтування позову позивач зазначає, що належна їй квартира № 86 перебуває без ремонту після будівництва багатоквартирного будинку [ADDRESS] та введення його в експлуатацію, а також не підключена до внутрішньобудинкової системи постачання гарячої води та централізованого опалення. У вказаній квартирі відсутні точки розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води, а засоби (прилади) вимірювальної техніки вузлів обліку гарячої води та централізованого опалення перебувають з заводськими показниками, опломбовані. ТОВ «УБК-Сервіс» здійснювало обслуговування та управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] по 2001 рік включно та щороку уповноважена особа ТОВ «УБК-Сервіс» фіксувала факт не підключення квартири позивача до точок розподілу постачання централізованого опалення та постачання гарячої води та надавала позивачу довідки. Протягом усього часу квартира позивачем не використовувалась, в ній ніхто і ніколи не проживав та не розпочинав ремонтні роботи, тому ця квартира не опалювалась та не опалюється наразі. Проте, попри не підключення квартири позивача до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води будинку, відповідач нараховує позивачу плату за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які фактично не надавались. Доводи позивача, що належна їй квартира [ADDRESS] дійсно не опалювалась та не була підключена до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання в опалювальних сезонах 2015-2016 років, 2016-2017 років, 2017-2018 років, 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років підтверджуються копіями довідок головного інженера експлуатуючої організації ТОВ «УБК-Сервіс» № 213, 214, та довідок директора ТОВ «УБК-Сервіс» № 252 від 17.10.2017 року, № 244 від 22.10.2018 року, № 302 від 23.09.2019 року, № 223 від 25.11.2020 року. Крім того, копією Акту обстеження № 21 від 05.10.2021 року, складеного представником Районного відділення збуту № 1 СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго», встановлено, що прилади опалення в цій квартирі змонтовані тільки в вітальні; відводи від рушникосушарок закрити металевими заглушками; у квартирі відсутнє сантехнічне обладнання; у поверховому розподільчому щитку є видимий розрив трубопроводів опалення; на відводі подавального трубопроводу встановлений кульовий кран, який закритий та опломбований пломбою С33899970; у трубопроводі гарячого водопостачання є видимий розрив; на відводі з стояка гарячого водопостачання встановлений кульовий кран, який закритий, не опломбований; автономних систем опалення гарячого водопостачання немає. Також, відповідно до копії довідки ТОВ «УБК-Сервіс» від 28.09.2021 року № 88 в будинку [ADDRESS] згідно з проектом горизонтальна розводка системи опалення, яка передбачає окреме підключення кожної квартири до будинкової системи опалення. У належній позивачу квартирі ніхто не мешкає, після забудовника ремонт не проводився, квартирна система опалення змонтована, але радіатори відсутні, в сантехнічній ніші, яка відповідає цій квартирі, до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання не підключена. Гаряче водопостачання також відсутнє. Дослідивши наведені доводи позивача та надані позивачем вищевказані докази на підтвердження її доводів, суд приходить до висновку, що позивач фактично не користувалась послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води. При цьому, відповідно до копії рахунку-повідомлення станом на 01.10.2022 року відповідачем нарахована позивачу заборгованість за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 157 884,36 грн. Також, відповідачем додано до відзиву розрахунки заборгованості позивача перед відповідачем за періоди з 01.09.2015 року по 31.01.2023 року та з 01.05.2018 року по 31.01.2023 року, з яких випливає, що за адресою: [ADDRESS] здійснювалось надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (централізованого постачання гарячої води). Крім того, відповідач додав до відзиву копії відомостей обліку за адресою: [ADDRESS] , споживач теплової енергії: убк, за періоди з 26.03.2019 року по 24.04.2019 року, з 19.03.2021 року по 12.04.2021 року, з 21.11.2022 року по 22.12.2022 року та з 23.12.2022 року по 22.01.2023 року. При цьому відомості обліку за період з 21.11.2022 року по 22.12.2022 року та з 23.12.2022 року по 22.01.2023 року містять дані за більш пізній період, ніж період, за який позивачу нарахована оскаржувана заборгованість за рахунком-повідомленням станом на 01.10.2022 року. За змістом ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи відповідача про правомірність нарахування позивачу заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання (централізованого постачання гарячої води) спростовуються наданими позивачем вищевказаними доказами про те, що вона фактично не користувалась цими житлово-комунальними послугами. Надані відповідачем докази не спростовують зазначені висновки суду, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що належна їй квартира [ADDRESS] не опалювалась та не була підключена до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання у спірний період, тобто, з 2015 року по 2021 рік включно. Доводи відповідача, що позивачем не надано документів, які підтверджують прийняття органом місцевого самоврядування рішення щодо можливості відключення квартири позивача від централізованого опалення, а самовільне відключення від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів, суд оцінює критично, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що належна їй квартира не була взагалі підключена до будинкової системи опалення та гарячого водопостачання у спірний період, а доказів на підтвердження своїх доводів про самовільне відключення позивачем від мережі централізованого опалення відповідач не надав. Стосовно доводів відповідача, що він є правонаступником ПАТ «Київенерго» лише в частині зобов`язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу, та що відповідач в опалювальний період 2015-2016 років та 2016-2017 років не був виконавцем послуг з централізованого опалення та не здійснював нарахувань позивачу, а відтак, не порушував прав позивача, оскільки з 05.04.2013 року по 01.05.2018 року відповідач не був виконавцем послуг з централізованого опалення, суд зазначає наступне. На підставі рішення Київської міської ради від 20.06.2017 року № 439/2661 «Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» продовжено дію цієї Угоди до 26.04.2018 року включно; доручено виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) підписати з ПАТ «Київенерго» додаткову угоду згідно з пунктом 1 цього рішення; припинено дію вказаної Угоди з 27.04.2018 року; доручено виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.12.2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року № 602-18, укладеним між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Таким чином, КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до позивача щодо виконання нею грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Спірні правовідносини виникли у зв`язку з неправомірним, на думку позивача, нарахуванням за надані їй послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, яке здійснювало ПАТ «Київенерго» до 01.05.2018 року. Разом з тим, за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року № 602-18 КП «Київтеплоенерго» набуло виключно право вимоги до позивача щодо виконання нею грошових зобов`язань з оплати вказаних послуг, спожитих до 01.05.2018 року. Оскільки КП «Київтеплоенерго» не є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Київенерго» та не несе відповідальності за його зобов`язаннями, то відсутні підстави вважати, що КП «Київтеплоенерго» порушило права позивача щодо правильності нарахування ПАТ «Київенерго» розміру плати за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги (заборгованості за такими). Таким чином, суд приходить до висновку, що КП «Київтеплоенерго» є неналежним відповідачем в частині позовних вимог щодо здійснених позивачу нарахувань з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі № 761/30025/16-ц. З огляду на зазначене, враховуючи вищевказані норми закону та висновки Верховного Суду, виходячи з установлених судом обставин справи про те, що позивач фактично не користувалась житлово-комунальними послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання (централізованого постачання гарячої води), суд вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок нарахувань за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у квартиру [ADDRESS] за період з 01.05.2018 року по 01.10.2022 року, отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. При цьому, суд вважає, що заява представника позивача про збільшення позовних вимог, яка надійшла до суду 10.07.2023 року, задоволенню не підлягає, оскільки підставою збільшення позовних вимог представник позивача зазначив те, що 01.04.2023 року позивачем отримано рахунок-повідомлення на суму заборгованості 169 833,34 грн. за постачання теплової енергії. Однак, доказів на підтвердження цих вимог, а саме, копії вказаного рахунку-повідомлення на суму заборгованості 169 833,34 грн. за постачання теплової енергії, до заяви про збільшення позовних вимог представником позивача не додано. Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в розмірі 1 984,80 грн., що підтверджується квитанцією від 22.11.2022 року. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги лише в частині зобов`язання здійснити перерахунок нарахувань за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 992,40 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial