Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

14.08.2023 [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 06.09.2018 між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Проте внаслідок різних характерів та поглядів на життя між сторонами часто виникали сварки, що призвело до того, що сторони втратили почуття один до одного та стали чужими людьми. На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини, з травня 2023 року проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Також позивач\~вказала,\~що неповнолітня дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. При цьому дитина періодично хворіє, що вимагає значних витрат на купівлю медичних препаратів. Також дитина потребує періодичного оновлення звичайного щоденного одягу, іграшок тощо. Позивачеві важко самій забезпечити матеріальне утримання дитини, а відповідач у добровільному порядку не надає фінансову допомогу на утримання дитини та не приймає участі у її вихованні. При цьому відповідач фізично здоровий, а матеріальне становище дозволяє йому виділяти кошти на утримання неповнолітньої дитини. За таких підстав позивач просить: 1) розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 06.09.2018 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що складений актовий запис № 1762; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 14.08.2023 і до досягнення дитиною повноліття. 16.08.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 13.09.2023 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. У судовому засіданні 13.09.2023 позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити повністю. Вказала, що не вбачає можливості примирення сторін, оскільки сторони неодноразово розходились та пробували примиритись, однак такі дії не дали позитивного результату. У судовому засіданні 13.09.2023 відповідач [PERSON] позов визнав частково та не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій у розмірі 3000 грн щомісячно. Зазначив, що зареєстрований як фізична-особа підприємець, однак не отримує доходів. Вважає, що є можливість зберегти сім`ю, однак клопотання про надання строку на примирення не заявляв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд установив, що 06.09.2018 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області складений актовий запис № 1762. Після державної реєстрації шлюбу дружині залишено прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (а.с. 15). У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Стаття 24 СК України визначає засади добровільності шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 даної норми закону шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналогічний принцип добровільності шлюбу закріплений і в ст. 51 Конституції України. При цьому згідно з ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, зокрема і шляхом пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Стаття 112\~СК України\~визначає,\~що суд\~з`ясовує\~фактичні взаємини\~подружжя,\~дійсні причини\~позову про\~розірвання шлюбу,\~бере до\~уваги наявність\~малолітньої дитини,\~дитини з\~інвалідністю та\~інші обставини\~життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, як на підставу позовних вимог про розірвання шлюбу, позивач послалась на те, що внаслідок різних характерів та поглядів на життя між сторонами часто виникали сварки, що призвело до того, що сторони втратили почуття один до одного та стали чужими людьми. На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини, з травня 2023 року проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Такі обставини повністю визнав у судовому засіданні відповідач та не заперечував проти їх існування. Клопотання про надання строку на примирення відповідач не заявляв. Відтак, ураховуючи фактичні взаємини сторін як подружжя, причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя сторін, суд має усі підстави вважати, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам сторін та їхньої дитини. Також суд встановив, що дитина сторін проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ДП «Добродій-Сервіс-2» № 84 від 07.08.2023 (а.с. 10). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України \~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так,\~в обґрунтування\~позовних вимог\~про стягнення\~аліментів позивач\~зазначила,\~що домовленості\~щодо утримання\~дитини між\~сторонами не\~досягнуто,\~а відповідач\~в добровільному\~порядку не\~надає матеріальну\~допомогу на\~утримання неповнолітньої\~дитини у\~розмірі,\~достатньому для\~забезпечення її\~потреб. При\~цьому дитина періодично хворіє,\~що вимагає\~значних витрат\~на купівлю\~медичних препаратів.\~Також дитина\~сторін потребує\~оновлення звичайного\~щоденного одягу,\~іграшок тощо. За таких обставин позивачу важко самій створити умови для належного утримання дитини, її фізичного та духовного розвитку. Указане є підставою для стягнення з відповідача аліментів відповідно до рішення суду. При визначенні розміру аліментів суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 184 СК України\~визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2272 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, на підтвердження обставин, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України підлягають доказуванню при вирішенні цього спору, позивач доказив не надала. Зокрема, позивач не надала докази на підтвердження стану здоров`я та матеріального становища дитини, а також докази на підтвердження розміру витрат, які несе позивач на купівлю продуктів харчування, одягу, медичних препаратів тощо, інформацією про які, зважаючи на спільне проживання дитини з позивачем, остання має володіти. Указане свідчить про те, що позивач не підтвердила суду належними та достатніми доказами, що розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , становить 8000 грн щомісячно, оскільки не надала докази, які б підтверджували такий розмір витрат на утримання неповнолітньої дитини. При цьому розмір доходу [PERSON] за період з січня 2023 року до червня 2023 року становить 40200 грн, що підтверджується інформацією з Пенсійного фонду України № 7566565305751517 від 10.08.2023 (а.с. 11-12). Разом з тим у судовому засіданні [PERSON] не заперечував, що має фінансову можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн щомісячно. Крім цього, суд враховує, що відповідач є працездатним, стан його здоров`я є задовільним, інших осіб, які перебувають на його утриманні, відповідач не має. Докази зворотного суду не надані. Так само суду не надані докази того, що відповідач припинив здійснення підприємницької діяльності та не отримує від такої діяльності доходу. За таких обставин, приймаючи до уваги необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку та рівний обов`язок батьків утримувати дитину, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня дитини сторін аліменти у розмірі 4000 грн щомісячно. Також суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 192 СК України позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовної заявою про збільшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а також те, що даний позов задоволено частково у сумі 4000 грн, що становить 50% від заявленої суми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 50% судового збору у сумі 536,80 грн, а 50% судового збору у сумі 536,80 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 1073,60 грн за позовну вимогу про розірвання шлюбу, що підтверджується квитанцією № 16 від 14.08.2023 (а.с. 17). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial