Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

19 вересня 2022 року представник позивача Шестаков В.Ю. звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев Ігор В`ячеславович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 56026 від 24.05.2021, про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», якому товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Форт» відступило право вимоги на підставі договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, якому в свою чергу АТ «Альфа-Банк» на підставі договору факторингу № 1 від 22.02.2021 року відступило право вимоги за кредитним договором № 501167509 від 26.07.2019 року, укладеного між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] , заборгованості на загальну суму 16486,16 гривень. 06 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шигарцевим І.В. відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] про примусове виконання виконавчого напису № 56026 від 24.05.2021 року. 21 грудня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, 23 листопада 2021 року - постанову про арешт коштів боржника. Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса було вчинено з порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості, а тому виконавчий напис нотаріуса має бути визнати таким, що не підлягає виконанню. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача адвоката Шестакова В.Ю. надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про визнання позову, в якій просив здійснювати судовий розгляд за відсутності представника відповідача, та просив повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подані позову. Крім того, просить суд зменшити судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев Ігор В`ячеславович в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович у судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис № 56026, про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», якому товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ФОРТ» відступлено права вимоги на підставі Договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року, якому в свою чергу Акціонерним товариством «Альфа-Банк» на підставі Договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року відступлено право вимоги за кредитним договором № 501167509 від 26.07.2019 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , заборгованості за період з 26.07.2019 року по 19.05.2021 року включно на загальну суму 16486,16 грн, яка складається з: 6255,72 грн - заборгованість за кредитом; 1962,36 - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 8218,08 грн - заборгованість за штрафними санкціями; 50,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису. Вищевказаний виконавчий напис знаходився на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шигарцевим Ігорем В`ячеславовичем, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 06.10.2021 року, постановою про арешт коштів боржника від 23.11.2021 року та постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.12.2021 року ВП № [NUMBER]. Статтею 18 ЦК України, визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право винило в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником, що визначено Главою 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999№ 1172 для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Таким чином, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, перевірці підлягає не лише додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі перевірці підлягають також і доводи боржника в повному обсязі, установлення та зазначення чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, ці обставини встановлюються відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 05 липня 2017 року справа № 754/9711/14-ц. В ході судового розгляду товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» не надано суду доказів на підтвердження того, що нотаріусу було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості позивача, зокрема оригінал кредитного договору, або його нотаріально посвідчену копію, виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості, строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позивач відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. При цьому, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то з нього слід стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення позивача до суду складає 908 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 454 грн. (50% від 908 грн.) Що стосується клопотання представника відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду копії письмових докази, а саме: договору про надання юридичних послуг № 07/02-22-1 від 07.02.2022 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ЮК «Невідкладна правова допомога», договором від 07.02.2022 року, укладеного між ТОВ «ЮК «Невідкладна правова допомога» та адвокатом Шестаковим Віталієм Юрійовичем, платіжним дорученням № 7015769648, відповідно до якої ТОВ «ЮК невідкладна правова допомога» отримала 2500 грн за оплату послуг за договором 07/02-22-1 від [PERSON] , платіжним дорученням № 108333031 від 22.08.2022 року, відповідно до якого [PERSON] сплатив Шестакову Віталію Юрійовичу 3800 грн за юридичну допомогу; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; ордером на надання правничої допомоги; акту до договору про надання юридичних послуг № 07/02-22 від 07.02.2022, складеного 29 серпня 2022 року. Згідно вказаних документів вартість наданих послуг складає 5000 грн., до переліку яких входить: юридичний аналіз справи, збір доказів, підготовка документів для подачі в суд - 2000 грн (2 години); складання, оформлення та подачу від імені та в інтересах Клієнта позовної заяви з додатками до суду - 3000 грн (3 години). За частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому посилається на те, що розмір правової допомоги завищений. Однак, суд вважає, що стороною позивача документально підтверджено надання правової допомоги, вартість якої в сумі 5000 грн. є співрозмірними зі складністю справи та виконаною адвокатом роботи. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. з відповідача на користь позивача підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved