Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з постановою Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2016 у справі №758/4743/16-ц [PERSON] було визнано винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення за те, що 29.03.2016 близько 10 год. 30 хв. вона, керуючи автомобілем KIA Sorento по вул. Хорива, 42/23 у м. Києві, рухаючись по другорядній дорозі, не надала перевагу в русі автомобілю Jaguar, під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, чим порушила п. 16.11 ПДР, внаслідок чого сталося зіткнення, в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За результатами повторного заочного розгляду справи Подільським районним судом міста Києва 04.09.2020 ухвалено заочне рішення у справі №758/6962/16-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 99 919 грн. та судовий збір у розмірі 999,20 грн. Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.12.2020 апеляційну скаргу [PERSON] на вказане заочне рішення суду повернуто останній, а ухвалою Верховного Суду від 26.04.2021 касаційну скаргу [PERSON] на таку ухвалу апеляційного суду визнано неподаною та повернуто скаржнику. Постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2022 рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.09.2020 у справі №758/6962/16-ц скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 99 919 грн. та судові витрати в розмірі 999,20 грн. Оскільки [PERSON] добровільно рішення суду не виконала, позивач [PERSON] пред`явив його для примусового виконання до Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), яким було відкрито відповідне виконавче провадження №65589506. Згідно з відповіддю Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) станом на 10.11.2022 рішення суду виконано частково - на користь стягувача перераховано: 08.10.2021 - 2 429,36 грн.; 01.06.2022 - 3 873,290 грн.; залишок заборгованості складає 93 616,35 грн. Разом із цим, як було з`ясовано позивачем, 28.01.2021 боржник за виконавчим провадженням [PERSON] уклала в ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ» з [PERSON] договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля, за яким передала у власність покупця належний їй автомобіль OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Позивач стверджує, що вказаний договір купівлі-продажу був направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки покупець за договором [PERSON] є чоловіком [PERSON] , а укладаючи вказаний договір, остання знала про судове рішення про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача та могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на автомобіль. Крім того, при укладенні 28.01.2021 оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчиненні на перехід права власності на рухоме майно з метою його приховання від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , що надає підстави для визнання спірного договору недійсним на підставі статті 234 ЦК України. При цьому позивач також звертає увагу на те, що заборгованість по виконавчому провадженню не завадила [PERSON] спільно з [PERSON] придбати в червні та серпні 2022 року два автомобіля NISSAN ROGUE, 2017 та 2018 року випуску, зареєстрованих на [PERSON] , що також свідчить про зловживання [PERSON] своїми правами на шкоду інтересам позивача, заборгованість перед яким не була погашена. Таким чином, позивач вважає, що спірний договір був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна [PERSON] від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів, тобто його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне платне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 234 ЦК України, а також на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Із вищевказаних підстав позивач просить суд визнати недійсним договір від 28.01.2021 купівлі-продажу автомобіля OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] та зобов`язати Територіальний сервісний центр №3246 ГСЦ МВС в Київській області перереєструвати вказаний автомобіль на [PERSON] . Одночасно із поданням позову позивачем було подано заву про забезпечення позову, у якій він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на автомобіль, який предметом продажу за оспорюваним правочином. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 16.02.2023 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 22.02.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 29.03.2023 від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків з відповідними додатками. Ухвалою суду від 30.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 23.05.2023 до суду надійшли письмові пояснення від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області, у яких зазначено, що Територіальний сервісний центр 3246 ГСЦ МВС в Київській області не має статусу юридичної особи, у зв`язку з чим не може бути стороною у справі. Щодо обставин справи Сервісним центром зазначено, що реєстрація автомобіля OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , була здійснена за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.01.2021 №7826/21/003804 та згідно з Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998. Окремо у поясненнях зазначено, що відповідно до абз. 7 п. 40 Порядку №1388 державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу. 09.06.2023 представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Івановим А.В. у відповідності до ст. 178 ЦПК України подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що заочне рішення суду від 04.09.2020 було скасоване 16.05.2022 та по справі ухвалено нове рішення. При цьому у провадженні Подільського районного суду міста Києва знаходилась цивільна справа №758/9823/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за час порушення грошового зобов`язання, у задоволенні якого було повністю відмовлено та суд фактично встановив, що вищезазначені грошові зобов`язання виникли саме з 16.05.2022. При цьому виконавче провадження, на яке посилається позивач, закрито у зв`язку зі скасуванням рішення від 04.09.2020. Крім того, посилання позивача на те, що передача автомобіля покупцеві, тобто [PERSON] фактично не відбулась, оскільки вони перебувають у сімейних стосунках та автомобіль залишився в їх спільному користуванні, не підтверджується належними та допустимими доказами та не відповідає дійсності, оскільки відповідачі знаходяться у шлюбі, але фактично вони не мали спільного бюджету та, більше того, їх відносини були суперечливими. Так, перша їхня спроба розірвати шлюб була у травні 2022, однак вони примирились і позов було залишено без розгляду. В подальшому вони знову подали позов про розірвання шлюбу та на даний час він знаходиться на розгляді у Васильківському міськрайонному суду Київської області (справа №362/2923/23). Також відповідач стверджує, що твердження позивача про те, що відчужуючи автомобіль на користь свого чоловіка, [PERSON] знала про судове рішення про стягнення з неї грошових коштів, не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи №758/6962/16-ц не міститься доказів отримання [PERSON] заочного рішення від 04.09.2020 і саме це стало підставою для його перегляду та подальшого оскарження. Ухвалою суду від 06.07.2023 частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано із Шевченківського відділу ДРАЦС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) копію актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позову не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. З огляду на наведене, із урахуванням думки представників сторін, суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, 28.01.2021 у ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АВТО-СВІТ» між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №7826/21/003804 купівлі-продажу автомобіля OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на підставі якого у подальшому вказаний автомобіль було зареєстровано Територіальним сервісним центром 3246 ГСЦ МВС в Київській області за [PERSON] . В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки він укладений між сторонами, які є подружжям, та був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна [PERSON] від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача [PERSON] , а мета укладення договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена таким правочином (реальне платне передання майна у власність іншій особі), у зв`язку з чим наявні підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Даючи оцінку доводам позовної заяви про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача, суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підставами визнання правочину недійсним. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правомірність правочину (договору купівлі - продажу рухомого майна) та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмується (ст. 204 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні за відсутності передбачених для цього діючих норм відповідного закону. Виходячи з презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду віл 26.04.2022 у справі №522/23819/15-ц. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно роз`яснень, викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №6379/1256/15-ц, від 08.02.2018 у справі №756/9955/16-ц, від 21.05.2020 у справі №468/1736/17-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.06.2021 у справі №910/6671/20, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц. Аналогічний висновок був зроблений і Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 у справі №6-197цс14, у якій, зокрема, зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Крім того, судом враховуються положення ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до яких укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такого особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Порядок надання такої інформації та форма повідомлення встановлюються Національним банком України за погодженням із Міністерством юстиції України. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав. Як встановлено судом, оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] та [PERSON] 28.01.2021. З`ясовано також, що 04.09.2020 Подільським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у справі №758/6962/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 99 919 грн. та судовий збір у розмірі 999,20 грн. На вказане судове рішення 03.12.2020 [PERSON] було подано апеляційну скаргу, яка була повернута останній згідно з ухвалою Київського апеляційного суду від 31.12.2020. Згідно зі ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Таким чином, з огляду на вказані положення ст. 273 ЦПК України рішення Подільського районного суду міста Києва, ухвалене у справі №758/6962/16-ц, набрало законної сили 31.12.2020. Як встановлено судом із матеріалів справи, 11.05.2021 Подільським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №758/6962/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 99 919,00 грн. та згідно з постановою заступника начальника Подільського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Кравцової О.С. від 27.05.2021 відкрито виконавче провадження №65589506. Відповідно до письмового повідомлення Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 10.11.2022 в межах зазначеного виконавчого провадження на користь стягувача стягнуто загальну суму у розмірі 6302,65 грн., яку перераховано на користь стягувача наступними платежами: 2429, 36 грн. перераховано 08.10.2021 платіжним дорученням №81821 від 06.10.2021; 3873,29 грн. перераховано 01.06.2022 платіжним дорученням №105599 від 09.05.2022. Станом на 10.11.2022 залишок боргу на користь стягувача [PERSON] складає 93 616,35 грн. Встановлені вище обставини дають підстави суду зробити висновок про те, що станом на дату укладення оспорюваного договору, а саме 28.01.2022, було ухвалене та не скасоване рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу, відкрито виконавче провадження, ініційоване позивачем до боржника [PERSON] , що свідчить про наявність фраудаторного правочину, тобто правочину, вчиненого [PERSON] на шкоду позивача. Крім того, наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджується, що реєстрація автомобіля OPEL VIVARO, 2012 року випуску, була здійснена за [PERSON] 04.02.2021, а також те, що 15.06.2022 за [PERSON] було зареєстровано автомобіль NISSAN ROGUE, 2018 року випуску, а 09.08.2022 - автомобіль NISSAN ROGUE, 2017 року випуску. Як встановлено судом із витребуваної копії актового запису про шлюб, 10.07.2019 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №921. Жодних доказів, які б вказували на те, що станом на дату укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тобто 28.01.2021, шлюб між вказаними особами було розірвано, матеріали справи не містять. Ураховуючи наведене, твердження позивача про те, що на час укладення оспорюваного договору [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто між відповідачами існували сімейні стосунки, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати відповідачів пов`язаними особами, є доведеними. Отже, з огляду на встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд визнає обґрунтованими доводи сторони позивача про те, що оспорюваний договір був спрямований на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна [PERSON] від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача [PERSON] , а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Водночас, судом приймається до уваги і те, що постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2022 рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.09.2020 у справі №758/6962/16-ц скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 99 919 грн. та судові витрати в розмірі 999,20 грн. Однак, на думку суду, наявність вказаного судового рішення не спростовують вищенаведені висновки, прийняті за результатами розгляду даної справи, оскільки станом на 28.01.2021 рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів було чинним, про що [PERSON] було відомо. Зазначена обставина вбачається зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 24.01.2022 про відкриття апеляційного провадження за скаргою [PERSON] , поданою її представником Івановим А.В. , на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.09.2020. У вказаній ухвалі, зокрема, зазначено, що не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач [PERSON] подала апеляційну скаргу, яка була повернута особі, яка її подала, ухвалою Київського апеляційного суду від 31.12.2020, з тих підстав, що матеріали справи не містять заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення та процесуальних документів та підтвердження залишення такої заяви без задоволення, або ухвалення повторного заочного рішення по справі, а ухвалою Верховного Суду від 26.04.2021 касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу Київського апеляційного суду від 31.12.2020 повернуто заявнику. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу від 28.01.2021 відповідач [PERSON] порушила права позивача [PERSON] , оскільки такий договір був укладений на шкоду позивача, з метою приховання майна [PERSON] від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з неї грошових коштів на користь позивача, а тому наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним. Разом із цим, суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав з боку відповідача [PERSON] , оскільки в чому саме полягає таке порушення, позивачем необґрунтовано, а тому позовні вимоги, пред`явлені до відповідача [PERSON] , задоволенню не підлягають. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 справі №552/6381/17 (пункт 39)). Що стосується вимог позивача про зобов`язання Територіального сервісного центру №3246 ГСЦ МВС в Київській області перереєструвати автомобіль OPEL VIVARO, 1995 куб.см., 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на [PERSON] , то вирішуючи їх, суд керується Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998, якою затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, яким встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі. Зокрема, абзацом сьомим пункту 40 вказаного Порядку визначено, що державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу. Із урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги позивача про зобов`язання вчинити дії є безпідставними та правові підстави для їх задоволення відсутні. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції від 09.02.2023, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Враховуючи те, що судом встановлено факт порушення прав позивача з боку відповідача [PERSON] та позовні вимоги у цій частині задоволено, суд вважає вірним стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору із вказаного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial