Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. У своїй позовній заяві представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача безпідставно отриманих коштів у загальній сумі 223 650, 00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 20 травня 2020 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір суборенди. 03 серпня 2020 року позивачем було отримано лист у якому зазначалось, що починаючи з 31 липня 2020 року [PERSON] є новим власником приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] , в якому знаходиться відділення АТ КБ «Приватбанк», на підтвердження чого було додано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, як зазначає позивач, було помилково здійснено подальшу оплату за користування приміщенням на користь відповідача, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. У зв`язку з чим, позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 03 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, одна представником позивача через канцелярію суду було подано клопотання про розгляду справи у його відсутність, просив позов задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, правом подачі відзиву не скористався. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 20 травня 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» та громадянином України [PERSON] було укладено договір суборенди (далі по тексту- Договір). Відповідно до п. 1.1 Договору, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві, а Орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду), приміщення, визначене у Договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності. Відповідно до п. 1.2 Договору, приміщення, яке передається в оренду (надалі - Приміщення) знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 198,8 кв. м. і належить Орендодавцеві на підставі Договору Позички від 01.04.2020 року. Відповідно до п. 2.1 Договору, Приміщення передається Орендодавцем і приймається Орендарем на умовах сплати останнім Орендодавцю плати за користування Приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений Орендодавцем. Відповідно до п. 2.2 Договору, починаючи з 01.06.2020 орендна плата підлягає сплаті до 10 числа поточного місяця за поточний місяць, із розрахунку 375,00 грн. за 1 кв. м., всього 74 550 (сімдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп. за місяць оренди, без ПДФ, оскільки Орендодавець не є платником цього виду податку 03 серпня 2020 року Позивачем було отримано заява щодо переоформлення договору оренди. Відповідно до вказаної заяві було встановлено, що починаючи з 31.07.2020 [PERSON] є новим власником нежитлового приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] , в якому знаходиться відділення АТ КБ «ПриватБанк». Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №218686082 від 01.08.2020 року. Таким чином, починаючи з 31 липня 2020 року договірні відносини між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] припинилися в силу зміни власника орендованого приміщення. Однак, не зважаючи на вказане, вбачається, що Позивач й надалі здійснював оплату за користування приміщенням на користь [PERSON] , що підтверджується відповідними платіжними дорученням. А саме, за період з серпня по жовтень (включно) 2020 року, Позивачем було сплачено суму у загальному розмірі 223 650,00 (двісті двадцять три тисячі шістсот п`ятдесят грн. 00 коп.): - платіжне доручення № XLK8A02819 від 10.08.2020 року на суму 60 012,75 грн. (призначення платежу [NUMBER] ІПН [NUMBER] [PERSON] орендна плата за період з 01-08-2020 по 31-08-2020 згідно договору №б/н від 20-05-2020р, без ПДВ); - платіжне доручення № XLK8A02820 від 10.08.2020 року на суму 13 419,00 грн. (призначення платежу Податок з доходів [PERSON] за оренду з 01-08-2020 по 31-08-2020 200520К4Н0Т001); - платіжне доручення № XLK8A02822 від 10.08.2020 року на суму 1 118,25 грн. (призначення платежу Військовий збір [PERSON] ІПН [NUMBER] за період з 01-08-2020 по 31-08-2020); - платіжне доручення № XLK9700118 від 07.09.2020 року на суму 60 012,75 грн. (призначення платежу [NUMBER] ІПН [NUMBER] [PERSON] орендна плата за період з 01-09-2020 по 30-09-2020 згідно договору №б/н від 20-05-2020р, без ПДВ); - платіжне доручення № XLK9700119 від 07.09.2020 року на суму 13 419,00 грн. (призначення платежу Податок з доходів [PERSON] за оренду з 01-09-2020 по 30-09-2020 200520К4Н0Т001); - платіжне доручення № XLK9700121 від 07.09.2020 року на суму 1 118,25 грн. (призначення платежу Військовий збір [PERSON] ІПН [NUMBER] за період з 01-09-2020 по 30-09-2020); - платіжне доручення № XLKА700093 від 07.10.2020 року на суму 60 012,75 грн. (призначення платежу [NUMBER] ІПН [NUMBER] [PERSON] орендна плата за період з 01-10-2020 по 31-10-2020 згідно договору №б/н від 20-05-2020р, без ПДВ); - платіжне доручення № XLKА700094 від 07.10.2020 року на суму 13 419,00 грн. (призначення платежу Податок з доходів [PERSON] за оренду з 01-10-2020 по 31-10-2020 200520К4Н0Т001); - платіжне доручення № XLKА700096 від 07.10.2020 року на суму 1 118,25 грн. (призначення платежу Військовий збір [PERSON] ІПН [NUMBER] за період з 01-10-2020 по 31-10-2020); Щодо позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів з [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15 та постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17, від 07.05.2018 у справі № 921/512/17-г. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, правовою підставою плати Позивачем за користування Приміщенням був Договір суборенди від 20.05.2020, який припинився 31.07.2020 у зв`язку зі зміною власника цього Приміщення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Судом встановлено, що починаючи з 31 липня 2020 року договірні відносини між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] припинилися в силу зміни власника орендованого приміщення. Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, відпали правові підстави для набуття відповідачем коштів в розмірі 223 650,00 грн., які були перераховані позивачем в якості плати за оренду приміщення, у зв`язку з чим, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 223 650,00 грн. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 3 354,75 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 11, 15, 16, 203, 205, 536, 625, 655, 1212-1214 ЦК України,

Outcome: approved