Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про\~розірвання шлюбу,\~який в\~серпні 2023\~року уточнив та просив суд постановити рішення, яким розірвати шлюб між ним, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 лютого 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Кіровограда, актовий запис №59; визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з ним та стягнути з [PERSON] аліменти на користь батька [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с.43). Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала(а.с.42). Судом встановлено, що сторони з 10 лютого 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.25). Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] (а.с.24). Спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства припинені. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1, 2 та 3\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним\~правилом за\~відсутності спору\~щодо того\~з ким\~із батьків\~будуть проживати\~неповнолітні діти,\~суд може\~вирішити питання\~про залишення\~проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19). Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та відповідно до ст. 160 СК України оскільки спору між батьками відносно місця проживання їх малолітньої доньки немає та враховуючи, що неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком, який її повністю матеріально утримує та виховує без участі матері, яка у свою чергу будь-якої участі у вихованні дитини не приймає та жодної допомоги у забезпеченні їх життєдіяльності не приймає, тобто фактично позивач є батьком, який самостійно виховує свою неповнолітню доньку, що відповідачкою підтверджено у відповідній заяві про визнання позовних вимог та враховуючи, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] перебуває разом з батьком, суд вважає, що неповнолітню [PERSON] , [INFO] слід залишити проживати з батьком [PERSON] та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки.

Outcome: approved