Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

23 травня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати факт проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] впродовж певного часу, починаючи з 01.07.2019 року. В обґрунтування свого позову посилається на те, що він пребував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, в період якого народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що в 2019 році. [PERSON] повідомила, що вона покидає країну, виїжджаючи за кордон до доньки (від першого шлюбу), у зв`язку із чим вона не може більше дбати про їх сина - залишає його з позивачем. У зв`язку із чим, починаючи з 2019 року син мешкає з позивачем. Також позивач зазначив, що з відповідачкою була досягнута згода про те, що з 2019 року відповідач припинить стягнення аліментів на їх сина шляхом звернення із відповідною заявою до другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, однак цього не зробила, у зв`язку з чим у 2023 році на позивача було накладено штрафні санкції за нібито не сплачені аліменти у той період, що син жив із ним. Позивач вказує, що мета його звернення до суду із визнанням факту мешкання сина з ним починаючи з 2019 року полягає у зменшенні заборгованості по аліментах, що утворилась з 2019 року по час звернення. Ухвалою судді від 08.06.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. В ході судового засідання, яке відбулось 31.07.2023 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про витребування з Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи виїжджала за кордон України (перетинала/поверталась) [PERSON] , громадянка України, [INFO] , РНКОПП: [NUMBER] за період з 01.07.2019 року по теперішній час. Ухвалою суду від 31.07.2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2022 року, у справі № 947/38316/21, було розірвано. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Київського районного суду м. одеси від 03.09.2014 року, у справі № 520/7855/14-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі 1000 гривень, щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року та до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.04.2023 року заборгованість зв сплати аліментів по виконавчому провадженню № 45128864 становить 54\~047,00 гривень. Постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нідзельського З.А. було накладено на боржника [PERSON] у розмірі 4\~214 гривень. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що Відповідачка з 2019 року виїхала за кордон та до теперішнього часу їх син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із ним. Як вбачається із характеристики учня 9-В класу, [PERSON] , [INFO] , наданою Одеським ліцеєм «Фонтанський», батько [PERSON] віддає належне виховання сина. Цікавиться його навчанням та поведінкою. Відвідував класні та шкільні батьківські збори, контактував з адміністрацією школи, класним керівником, батьками. [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні повідомив, що на теперішній час він проживає разом із батьком, у 2022 році його мати [PERSON] пропонувала йому поїхати разом із нею до Німеччини, однак, він на це не погодився, оскільки вважає, що разом із батьком йому буде краще. На виконання ухвали суду від 31.07.2023 року Державна прикордонна служба України надала до суду відомості, з яких вбачається, що [PERSON] 18.03.2022 року здійснила виїзд з пункту пропуску [PERSON] . Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1-2\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 315 ЦПК України, перелічені факти що мають юридичне значення, зокрема, п.2.ч.1 вищезазначеної статті передбачено, що суд може визнавати факт проживання людини за певною адресою. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів того, що саме з 01.07.2019 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком, позивач у суовому засіданні також вказаного не довів, натомість суд покладається на наявність доказів у справі та бере до уваги відомості із Державної прикордонної служби України, в яких зазначено, що саме 18.03.2022 року [PERSON] здійснила вперше тривалий виїзд закордон. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про те, що син проживає з батьком з 18.03.2022 року, який опікується і утримує його, діючи в інтересах дитини, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] . Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: partial