Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача 13 червня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи втратившою право на житло. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2004 року у справі № 2-3354 та згідно з витягу № 6667347 про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ № 557471 від 04.03.2005 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком позивача, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні № 8/4 від 05.06.2023 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.08.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 163. З 2004 року відповідач в квартирі позивача не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Цей факт підтверджується актом КП «ЖЕО № 1» м. Білгород-Дністровський від 24.05.2023 року. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинить. Договір найму відсутній. З урахуванням наведеного, вона і звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії 16 червня 2023 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по вказаній справі було відкрито с призначенням її підготовчого розгляду. 13 липня 2023 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з проханням позовні вимоги задовольнити, проти винесення рішення не заперечує. Відповідач\~ в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не сповістив. Відповідно до ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2023 року, суд перейшов до заочного розгляду справи. Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що дійсно відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2004 року у справі № 2-3354 та згідно з витягу № 6667347 про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ № 557471 від 04.03.2005 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . /а.с. 5-6/ За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком позивача, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні № 8/4 від 05.06.2023 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.08.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 163. /а.с. 7/ Позивач самостійно зняти з реєстрації відповідача не має змоги, оскільки в неї відсутній дозвіл військового комісаріату, що підтверджується заявою власника житла про зняття особи із зареєстрованого місця проживання № 01-224/5825 від 24.04.2023 року. /а.с.8-9/. Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. 24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вказаної постанови ВС зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У ч. 2 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , ту обставину, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою протягом останніх дев`ятнадцяти років, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання членів сім`ї власника, враховуючи також, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про те, що є усі законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи втратившою право на житло. Розподіл судових витрат. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1\~073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved