Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

у жовтні 2017 року представник позивача - адвокат Конюшко Д.Б. звернувся з позовом до суду в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 202624,62 грн., витрати на проведення оцінки вартості збитку у розмірі 3000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2056,25 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 14.06.2017 року у м. Києві на Столичному шосе, 98, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю вантажного транспортного засобу «FAW», р/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу «Mercedes», р/н [NUMBER] , який належить [PERSON] . Внаслідок означеної ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, чим було завдано матеріальної шкоди позивачу. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року винним у вчиненні правопорушення, внаслідок якого трапилась ДТП визнано водія транспортного засобу «FAW», р/н [NUMBER] [PERSON] . Зазначає, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] , власником транспортного засобу «FAW», р/н [NUMBER] є [PERSON] , який відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є фізичною особою - підприємцем, основним видом діяльності якого є надання послуг перевезення речей вантажним автомобільним транспортом. Так, водій [PERSON] на момент ДТП здійснював договірне перевезення за дорученням ФОП [PERSON] Відповідно до Звіту № 1075 від 08.07.2017 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mersedes», р/н [NUMBER] в результаті пошкодження при ДТП 14.06.2017 року, складає 202624,62 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2017 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 44). Протокольною ухвалою від 28.03.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ПрАТ «Європейський страховий союз» (т .1 а.с. 56-58). Розпорядженням керівника апарату суду від 12.11.2018 року № 4070 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі звільненням з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва - [PERSON] , відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу, вказана цивільна справа розподілена судді Хоменко В.С. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року справа прийнята до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (т. 1 а.с. 81-83). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та проведенням підготовчого засідання 27.03.2019 року (т. а.с. 99-100). 27.03.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 24.07.2019 року (т. 1 а.с. 108). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення по справі автотехнічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи, провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 115-116). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2019 року поновлено провадження у справі. (т. 1 а.с. 114). Ухвалою від 20.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Глухова В.В. про витребування доказів, витребувано у Територіальному сервісному центрі МВС України № 8043 в м. Києві (адреса: 04073, м. Київ, просп. С. Бандери, 26-в) документи та інформацію щодо автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, рік випуску 2000, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , а саме: - на чиє ім`я з 14.06.2017 року по 20.08.2020 року зареєстровано право власності на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, рік випуску 2000, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - відомості про власників автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, рік випуску 2000, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - відомості про участь автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, рік випуску 2000, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] в дорожньо-транспортних пригодах з 2000 року по 14.06.2017 року; - відомості про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відносно автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, рік випуску 2000, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . (т. 1, а.с. 151-154). Ухвалою від 17.06.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Глухова В.В. про витребування доказів, витребувано з Управління патрульної поліції м. Києва інформацію про участь автомобіля Мерседес Бенц 313 CDI, д/н [NUMBER] у дорожньо-транспортних пригодах, та інформацію про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності з Моторного (транспортного) Страхового Бюро України за адресою: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8. (т. 1 а.с. 176, 177-178). Ухвалою від 10.11.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Глухова В.В. про витребування доказів, витребувано з Управління патрульної поліції м. Києва, яке розташоване за адресою: 03048, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9, інформацію про участь автомобіля Мерседес Бенц 313 CDI, д/н [NUMBER] , [NUMBER] , 2000 р.в. у дорожньо-транспортних пригодах до 01.08.2016 року; з Моторного (транспортного) Страхового Бюро України, яке розташоване за адресою: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8, інформацію про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля Мерседес Бенц 313 CDI, д/н [NUMBER] , [NUMBER] , 2000 р.в. (т. 1 а.с. 193-194). Ухвалою від 30.08.2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 218). 08.12.2022 року на електронну адресу суду від представника позивача - адвоката Конюшко Д.Б. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача, в якій останній також просив в суд задовольнити позов частково, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 102 624,62 грн., витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку в розмірі 3000,00 грн. та судові витрати у розмірі 1056,25 грн. (т. 1 а.с.226-229). 18.04.2023 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Конюшко Д. про розгляд справи без участі позивача та відсутністю заперечень щодо ухвалення заочного рішення (т. 1 а.с. 235). Ухвалою від 19.04.2023 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення по справі автотехнічної експертизи, призначено по справі автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київської незалежної судово-експертної установи, провадження у праві зупинено (т. 1 а.с. 239-240). Ухвалою від 01.08.2023 року поновлено провадження по справі. (т. 2 а.с. 6-7). Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останнього надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений судом строк відзиву на позов не подав. Треті особи установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, пояснення до суду не направляли. Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті тому суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 14.06.2017 року у м. Києві на Столичному шосе, 98, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю вантажного транспортного засобу «FAW», р/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу «Mercedes», р/н [NUMBER] , який належить [PERSON] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року винним у вчиненні правопорушення, внаслідок якого трапилась ДТП визнано водія транспортного засобу «FAW», р/н [NUMBER] [PERSON] (т. 1 а.с. 7). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначений Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Тобто, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі ст. ст. 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Звертаючись до суду, позивач зазначив, що відповідач по справі на момент настання дорожньо-транспортної пригоди мав діючий поліс № АМ/0588755 ПрАТ «Європейський Страховий Союз» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн. (т. 1 а.с. 53). Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Зі ст. 5 зазначеного Закону вбачається, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до Звіту № 1075 від 08.07.2017 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mercedes», р/н [NUMBER] в результаті пошкодження при ДТП 14.06.2017 року, складає 202624,62 грн. (т. 1 а.с. 8-37). За складання даного звіту позивачем сплачено 3 000,00 грн. (т. 1 а.с. 38). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14.12.2021року у справі №147/66/17 висловила правову позицію щодо права потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем: «Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»(далі - Закон №85/96-ВР). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності)(ст. 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, вУгоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно доДирективи 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV. Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону№ 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право,договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати(страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17)». Разом з тим, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована ПрАТ «Європейський Страховий Союз» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн., суд погоджується з доводами позивача про те, що останній має право на стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі в порядку ст. 1166 ЦК України понад суму страхування. Визначаючи розмір заподіяної шкоди у разі виникнення спору щодо визначення розміру такої, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 року у справі № 911/482/17). Тому, в даному випадку суд вважає за можливе покласти в основу рішення наданий позивачем звіт № 1075 від 08.07.2017 року. Даний звіт є належним доказом, а тому він може бути покладений в основу судового рішення. Відповідачем не спростовано останній належними та допустимими доказами. Тому, суд надходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою: 202 624,62 грн. - 100 000,00 грн., що дорівнює 102 624,62грн. Також, за таких обставин, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача 3 000,00 грн., сплачених ним за складання звіту № 1075 від 08.07.2017 року, обґрунтованими та доведеними в установленому законом порядку, а тому останні, на думку суду, підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов є обґрунтованим, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження та є доведеними. Враховуючи те, що представником позивача було заявлено клопотання про задоволення позову частково, суд надходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. Дослідивши надані документи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст. 141 ЦПК України судового збору у розмірі 1 056,25 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved