Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якому (з урахуванням подальшого уточнення) вказував, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 04 червня 1993 року, виданого Органом приватизації Вознесенської міської Ради народних депутатів Миколаївської області, він разом з батьком [PERSON] , а також [PERSON] набули в порядку приватизації у власність квартиру [ADDRESS] . З 08 жовтня 1992 року позивач зареєстрував місце свого постійного проживання за вказаною адресою, де і проживає по теперішній час. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого майна, увійшла 1/3 частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому остання разом з позивачем мали право на спадкування майна [PERSON] в якості спадкоємців першої черги за законом. Належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, 28 серпня 2020 року [PERSON] отримав у Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . Зі свого боку [PERSON] у встановлені законом строки про свої права щодо спадщини не заявила. В 1996 році [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до росії. З того часу позивач з нею стосунків не підтримує. Таким чином, оскільки [PERSON] добросовісно заволодів 1/6 часткою квартири [ADDRESS] (яка входила до складу спадщини після смерті [PERSON] та на час подачі позову залишається ні за ким не зареєстрованою), продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти вказаним майном понад встановлений законом 10-річний строк, а тому позивач на підставі ст. 344 ЦК України просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на вказану частку в судовому порядку. В судове засідання позивач [PERSON] та його представниця [PERSON] не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі вказаних осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжити судовий розгляд, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону, а також порушує права та інтереси іншої (не залученої до участі у справі) особи. При цьому судом встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 04 червня 1993 року, виданого Органом приватизації Вознесенської міської Ради народних депутатів Миколаївської області, [PERSON] разом з батьком [PERSON] , а також [PERSON] набули в порядку приватизації у власність квартиру [ADDRESS] . З 08 жовтня 1992 року позивач зареєстрував місце свого постійного проживання за вказаною адресою, де і проживає по теперішній час. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого майна, увійшла 1/3 частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому остання разом з позивачем мали право на спадкування майна [PERSON] в якості спадкоємців першої черги за законом. Разом з тим, згідно копії матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 51), 18 червня 1993 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів [PERSON] належний йому житловий будинок по [ADDRESS] . Належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, 28 серпня 2020 року [PERSON] отримав у Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 65). З копії матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 56) вбачається, що [PERSON] також належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] та оформила свої спадкові права на житловий будинок по [ADDRESS] . В той же час, прийнявши спадщину, спадкових прав на спірну 1/6 частку квартири [ADDRESS] (на яку мала право, як спадкоємиця за законом) вона не оформляла. Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року). Зазначене свідчить, що спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту її прийняття, а не з моменту її нотаріального оформлення (яке потрібне для підтвердження прав власника цього майна перед третіми особами та реалізації прав власника (зокрема права розпорядження)). Тому, з моменту прийняття [PERSON] спадщини, спірна 1/6 частка квартири [ADDRESS] вважається належною останній, як спадкоємиці першої черги за законом після смерті [PERSON] . Вказане також узгоджується з копією матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 65), з яких вбачається, що нотаріус при оформленні спадщини після смерті [PERSON] , зокрема 1/3 частки квартири [ADDRESS] , оформив на ім`я [PERSON] лише 1/6 частку цього майна, іншу 1/6 частку цього майна залишив відкритою для іншої спадкоємиці, тобто [PERSON] . Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Таким чином, належним відповідачем у справі повинна бути [PERSON] , як особа, якій належить спірна частка майна, або її правонаступник (в разі смерті останньої). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (наприклад: постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №761/30025/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі №554/8693/21 та багато інших). За встановленого, оскільки належним відповідачем у справі повинна бути [PERSON] , як особа, якій належить спірна частка майна, або її правонаступник (в разі смерті останньої), проте вимог до вказаних осіб [PERSON] не заявлено. Таким чином, позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому в його задоволенні слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed