Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просить шлюб зареєстрований 14 лютого 2019 року у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №37 - розірвати та визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , із батьком за адресою: [ADDRESS] , який самостійно займається вихованням дітей без участі матері [PERSON] . Короткий зміст та обґрунтування позову 14 лютого 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №37, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.02.2019 року. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.08.2019 року, актовий запис №468 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.03.2022 року, актовий запис №110. На протязі останніх трьох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. З минулого року відповідач переїхала та мешкає за іншою адресою, залишивши позивача та малолітніх дітей. Кожен має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, на даний момент ведення між сторонами спільного господарства припинено. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним. Позивач проживає разом зі своїми дітьми в будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому створені належні умови для проживання дітей та їх гармонійного розвитку. Мешкаючи з позивачем діти стали емоційно стабільними, спокійними, щасливими та частіше стали посміхатись. Позивач самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням дітей, піклується про дітей, цікавиться станом здоров`я та успіхами, навчанням, забезпечує дітей належним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням. Позивач має стабільний та достатній заробіток для гармонічного розвитку та зростання дітей, матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дітей необхідним харчуванням, розвитком та корисним дозвіллям. Боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами позивач не має, що виключає можливості зменшення обсягу витрат на дітей. Намагання позивача визначити місце проживання з ним пов`язане з неналежною поведінкою відповідача по відношенню до дітей, оскільки відповідач, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком, не приділяє часу дочкам, відповідач займається виключно своїми справами та виключно собою, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Оскільки позивач є біологічним батьком дітей та для психологічного здоров`я, емоційної стабільності дітей доцільним буде визначити місце проживання дітей разом з позивачем. Позивач також зазначив, що не бажає позбавляти дружину батьківських прав, адже вона їх мати, вона їх по своєму любить. В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки інших засобів впливу на відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання, щодо визначення місця проживання доньок, як звернення до суду позивач не має. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей разом з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дітей батьком визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розгляд справи повідомлявся. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування 14 лютого 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №37, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.02.2019 року. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.08.2019 року, актовий запис №468 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.03.2022 року, актовий запис №110. На протязі останніх трьох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. З минулого року відповідач переїхала та мешкає за іншою адресою, залишивши позивача та малолітніх дітей. Кожен має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, на даний момент ведення між сторонами спільного господарства припинено. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позивач проживає разом зі своїми доньками в будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому створені належні умови для проживання дітей та їх гармонійного розвитку. Мешкаючи з позивачем діти стали емоційно стабільними, спокійними, щасливими та частіше стали посміхатись. Позивач самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням дітей, піклується про дітей, цікавиться станом здоров`я та успіхами, навчанням, забезпечує дітей належним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням. Позивач має стабільний та достатній заробіток для гармонічного розвитку та зростання дітей, матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дітей необхідним харчуванням, розвитком та корисним дозвіллям. Боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами позивач не має, що виключає можливості зменшення обсягу витрат на дітей. Намагання позивача визначити місце проживання з ним пов`язане з неналежною поведінкою відповідача по відношенню до дітей, оскільки відповідач, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком, не приділяє часу дочкам, відповідач займається виключно своїми справами та виключно собою, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Оскільки позивач є біологічним батьком дітей та для психологічного здоров`я, емоційної стабільності дітей доцільним буде визначити місце проживання дітей разом з позивачем. Позивач також зазначив, що не бажає позбавляти дружину батьківських прав, адже вона їх мати, вона їх по своєму любить. В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки інших засобів впливу на відповідача та ефективних шляхів вирішення спірного питання, щодо визначення місця проживання доньок, як звернення до суду позивач не має. Судом встановлено, що відповідач, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дітей, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог про визначення місця проживання дітей з батьком. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечитиме інтересам дітей, прихильність дітей до батька, зв`язок з батьком, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільні діти проживали разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дітей на даний час разом з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дітей батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів малолітніх дітей.

Outcome: approved