Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 23 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в АмурНижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункт 7-2, частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, у задоволені позову [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №804/704/16 позов [PERSON] до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: - Визнано протиправним та скасувати наказ голови Правління Пенсійного фонду України від 23 грудня 2015 року № 902-О про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська. - Поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з 24 грудня 2015 року. - Зобов`язано Пенсійний фонд України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до [PERSON] заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади». - Справу №804/704/16 в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. На виконання Постанови Верховного суду від 25.06.2020 по справі №804/704/16, 07 липня 2020 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, про що Головою Пенсійного фонду України 07 липня 2020 року видано наказ №163-О. Після розгляду Верховним Судом справи №804/704/16 про поновлення Позивача на роботі та після вимушеного прогулу і по теперішній час Позивач продовжує відстоювати у Дніпропетровському окружному адміністративному суді свої законні права та інтереси, пов`язані із правовідносинами між ним та Відповідачем. Протягом 2021-2022 років Позивач неодноразово звертався за захистом своїх законних прав та інтересів до Голови правління Пенсійного фонду України, до Національного агентство з питань державної служби, до Державної служби України з питань праці з приводу адміністративного свавілля державних службовців. Враховуючи характер душевних страждань Позивача, які отримані внаслідок незаконного звільнення та вчинення Відповідачем незаконних дій та протиправної бездіяльності у відносинах із Позивачем, що призвело до постійних судових спорів з Відповідачем з приводу захисту свої законних прав та інтересів, розмір завданої Позивачу моральної шкоди складає 500 000,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь разом із судовими витратами. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову оскільки відповідачем не порушено прав позивача, всі дії відповідачем вчинено в межах діючого законодавства та виконано рішення суду, відтак позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні. Позивач надав відповідь на відзив в якій заперечував доводи викладені відповідачем у відзиві, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що 23 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в АмурНижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункт 7-2, частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, у задоволені позову [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №804/704/16 позов [PERSON] до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Правління Пенсійного фонду України від 23 грудня 2015 року № 902-О про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з 24 грудня 2015 року. Зобов`язано Пенсійний фонд України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до [PERSON] заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади». Справу №804/704/16 в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. На виконання Постанови Верховного суду від 25.06.2020 по справі №804/704/16, 07 липня 2020 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, про що Головою Пенсійного фонду України 07 липня 2020 року видано наказ №163-О. Після розгляду Верховним Судом справи №804/704/16 про поновлення позивача на роботі та після вимушеного прогулу і по теперішній час позивач продовжує відстоювати у Дніпропетровському окружному адміністративному суді свої законні права та інтереси, пов`язані із правовідносинами між ним та відповідачем. Протягом 2021-2022 років позивач неодноразово звертався за захистом своїх законних прав та інтересів до Голови правління Пенсійного фонду України, до Національного агентство з питань державної служби, до Державної служби України з питань праці з приводу адміністративного свавілля державних службовців. Кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав і основних свобод людини, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Щодо визначення розміру моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Враховуючи період часу порушення відновлених прав позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати йому заробітної плати, звільнення з посади то порушення ділової репутації, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль, розмір відшкодування моральної шкоди має становити 50\~000 грн. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра , до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., суд приходить до наступного. Згідно зі\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються\~згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду договір про надання правової допомоги та докази виконання вказаної у договорі роботи, а також приймаючи до уваги, що фактичних судових засідань у яких би адвокат приймав участь не було, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 грн. При прийнятті такого рішення судом також враховані вимоги ч.ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України, а також те, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі зазначеному позивачем може призвести до неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 5 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial