Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, про встановлення факту смерті [PERSON] , місцем смерті якої є окупована територія, а саме м. Кадіївка (до перейменування Стаханов), Алчевського р-ну, Луганської обл., яка померла [INFO] . Заяву мотивує тим, що померла була матір`ю [PERSON] та проживала на тимчасово окупованій території України у м. Стаханов в період 2018-2023 роки, яка померла [INFO] , що підтверджується довідкою про причину смерті від 26.04.2023 року №99, виданої закладом охорони здоров`я на тимчасово окупованій території; свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.04.2023 року органом реєстрації актів цивільного стану окупаційної адміністрації; свідоцтвом про захоронення б/н, б/д, виданого Муніципальним унітарним підприємством «Ритуальні послуги» міста Стаханова». Оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] були надані документи, видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому заявник просить встановити відповідний факт у судовому порядку, який необхідний для проведення державної реєстрації смерті його матері органами виконавчої влади України та отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. Тому, просить заяву задоволити. У судове засідання заявник, його представник не з`явилися, заявою до суду просить справу слухати у їх відсутності. Представник заінтересованої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи відзиву не подав. За таких обставин, а також беручи до уваги обмежені строки розгляду справ даної категорії, визначені в ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності заявника, його представника, заінтересованої особи та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] була матір`ю [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] . На підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , заявником надано копію довідки про причину смерті від 26.04.2023 року №99, виданої закладом охорони здоров`я на тимчасово окупованій території; свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.04.2023 року органом реєстрації актів цивільного стану окупаційної адміністрації; свідоцтвом про захворювання б/н, б/д, виданого Муніципальним унітарним підприємством «Ритуальні послуги» міста Стаханова», згідно з якими остання померла [INFO] в місті Стаханов, Луганської області, тобто на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, передбаченими на тимчасово окупованій території, є недійсними і не створює правових наслідків. Отримані документи на підтвердження факту смерті [PERSON] є недійсними на території України, оскільки видані незаконно створеними органами на тимчасово окупованій території України, а відомості про смерть особи не внесенні до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. З огляду на вказане, зареєструвати факт смерті [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану громадян Міністерства юстиції України заявник не в змозі, оскільки отримані документи, які видані незаконними органами, не є документами, на підставі якого можливо провести державну реєстрацію смерті особи, а отже не створює жодних юридичних наслідків. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України - у м. Кадіївка, Луганської обл. є доведеним та підлягає встановленню. До такого висновку суд прийшов на підставі письмових доказів, наданих заявником, які досліджені в судовому засіданні, нічим не спростовані, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. У відповідності до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи наведене, беручи до уваги положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved