Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

07.09.2022 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Адигезалова М.А. звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобов`язання повернути квартиру. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] у позовній заяві посилається на те, що 18.02.2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. був оформлений договір купівлі-продажу, серія та номер:280, виданий 18.02.2022 року, індексний номер рішення: 63547157. Згідно даного договору власник квартири - дехто [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , та маючий паспорт громадянина України, будучи зареєстрований в [ADDRESS] , продав, а громадянин України [PERSON] , [INFO] , придбав за 1 102 500 гривень квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вона зверталась до поліції з приводу вчинення невідомими особами суспільно небезпечних дій, які мають склад злочину. Згідно довіреності 77 АГ 8634918 від 24 лютого 2022 року, наданої [PERSON] , [PERSON] доглядає за належним йому майном - квартирою [ADDRESS] .01.06.2022 року її сину [PERSON] зателефонувала сусідка з квартири 58 - [PERSON] та повідомила, що з квартири [ADDRESS] невідомими їй особами виносяться меблі та інші речі, які знаходились в квартирі після зміни замків особою, яка називає себе новий хазяїн квартири. На запитання сусідки про те, що відбувається, невідома особа їй повідомила, що він новий власник квартири і готує квартиру до продажу, викидаючи непотріб, а саме її - позивачки особисті речі, меблі, техніку та речі [PERSON] - власника квартири. Син повідомив про ці події її - [PERSON] та адвоката. По прибуттю до місця вона побачила біля під`їзду купу речей у мішках, зламані меблі. На її запитання, що відбувається, один з чоловіків у грубій формі відповів, що викидає хлам зі своєї квартири. Доступу до квартири у неї - позивача немає з 23.02.2022 року, вона не знає чи залишились у квартирі якісь речі непошкодженими чи квартира стоїть порожня, нею було викликано наряд поліції та складено протокол, а також складено поліцією протокол опитування і особи, яка видає себе за власника квартири. 02.06.2022 року сусіди також повідомили позивачку про те, що речі з квартири вивозять не перший день, тому вона вважає, що невідома особа, яка видає себе за власника квартири, вчинила злочин - крадіжку особистих речей, у тому числі меблів та техніки, з його боку були погрози життю та здоров`ю її сину [PERSON] . Також, у позовній заяві зазначено про те, що 23.02.2022 року позивачем була викликана поліція з приводу незаконної зміни замків в квартирі та повідомлено про шахрайство з приводу незаконного заволодіння майном, про що в Шевченківському відділі поліції знаходиться заява № 6737 від 23.02.2022 року. 28.04.2022 року нею - позивачем [PERSON] була подана заява до Шевченківського відділу поліції за № 13280, справа була закрита, а відповіді не отримано. 10.05.2022 року нею подана скарга до суду з приводу порушень стосовно внесення відомостей, викладених в заяві № 13280 від 28.04.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початком кримінального провадження, яка була задоволена судом. Позивач зазначає у позові, що визнання договору недійсним необхідно проводити в судовому порядку, для вказаних цілей складається позовна заява; визнання договору недійсним означає те, що цей договір не має юридичних наслідків, за винятком тих, що витікають з того, що він недійсний; такий договір недійсний з моменту його підписання; при цьому кожна із сторін повинна повернути іншій стороні усе отримане за договором, а у разі неможливості повернути отримане, відшкодувати вартість в грошовій формі. Посилаючись в позовній заяві на вищезазначене та цитуючи положення ч.1 ст. 230, ч.1 ст. 229, ч.1 ст. 216 ЦК України, ст. 233, ч.1 ст. 216 ЦК України, позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер:280, виданий 18.02.2022 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., індексний номер рішення: 63547157, оформлений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М.; зобов`язати відповідача [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. та витрати за послуги адвоката на суму 60 000 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2022 року для розгляду даної справи була визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Бакуменко А.В., яка ухвалою від 08.09.2022 року залишила вказану позовну заяву без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 11.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і визначено про необхідність проведення підготовчого засідання. Ухвалою судді від 22.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням керівника апарату суду від №47 від 06.02.2023 року та відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 року для розгляд даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцева Т.О. Ухвалою судді від 09.02.2023 року справу прийнято суддею до провадження, визначено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 28.04.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] з представником - адвокатом Адигезаловим М.А., посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Додатково зазначили, що власник квартири [ADDRESS] , - громадянин російської федерації [PERSON] вказану квартиру нікому не продавав, на день укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року він в Україні не перебував; вбачається, що продавцем у даному договорі купівлі-продажу квартири виступила невідома особа, яка пред`явила нотаріусу паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , чиї прізвище, ім`я та по батькові, дата та місце народження, інн є ідентичними з даними справжнього власника квартири - громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Голубніченко В.О. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач у даній справі [PERSON] не є стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року, а тому цим договором не порушені її права, вважав недоведеним факт, що вказаний договір укладено неналежною особою в якості продавця. В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача з представником, представника відповідача, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Як встановлено в судовому засіданні, про що зазначено у позові та вбачається з матеріалів справи, Довіреністю 77 А Г 8634918 від 24.02.2022 року, посвідченою нотаріусом м.москви Дейцевим С.Є., зареєстрованою в реєстрі: №77 675-н 77-2022-4-364, [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Дніпропетровськ Україна, громадянство: російська федерація, стать чоловіча, паспорт [NUMBER] , виданий ТП №1 оуфмс росії по московській області по сонячногорському муніципальному р-ну 21 вересня 2012 року, код підрозділу 500-159, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , уповноважив кожного окремо або спільно: [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; управляти належною йому на праві власності квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , для чого надає право бути його представником, зокрема, у всіх організаціях та установах; з правом здавати вказане приміщення в оренду або найм, укладати договори оренди або найму; реєструвати укладені договори і необхідні документи в інших органах; представляти його інтереси у всіх судових, адміністративних та правоохоронних органах, органах дізнання, прокуратурі та інших правоохоронних органах, у тому числі у всіх судах судової системи з усіма правами, які надані законом заявнику, позивачу, відповідачу, третій особі, особі, щодо якої ведеться провадження у справі про адміністративне правопорушення, захиснику, потерпілому, його представнику, в тому числі з правом на: підписання позовної заяви, пред`явлення її до суду, передачу спору на розгляд третейського суду, пред`явлення зустрічного позову, повна або часткова відмова від позовних вимог, зменшення їх розміру, визнання позову, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, оскарження судової постанови, пред`явлення виконавчого документа до стягнення, з правом на подачу будь-яких інших документів, у тому числі подання скарг, касаційної скарги, скарг в порядку нагляду, заява відводів і клопотань, отримання виконавчого документа, отримання та витребування необхідних документів у адміністративних та інших органах, у тому числі в органах реєстрації актів цивільного стану, тощо; продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , тощо. Дана довіреність видана строком на п`ять років, із забороною на передоручення повноважень по довіреності іншим особам. На підтвердження наявності у власності [PERSON] , [INFO] , громадянина російської федерації, вищевказаної квартири позивачем долучено до позову копію Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.01.2009 року, посвідченого 09.01.2009 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-61, з якого вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син - [PERSON] , зареєстрований за адресою: російська федерація, [ADDRESS] . Спадкове майно складається з: квартири [ADDRESS] . Також, позивачем долучено до позовної заяви копію технічного паспорту на вказану квартиру станом на 2008 рік та копію паспорта громадянина рф [PERSON] . Як пояснила в судовому засіданні позивач [PERSON] , згідно вказаної довіреності 77 АГ 8634918 від 24 лютого 2022 року, наданої [PERSON] , вона доглядає за належним йому майном - квартирою [ADDRESS] , в якій проживає її син [PERSON] . Вказаною квартирою за згодою його власника її сім`я користується з 2013 року, тобто задовго до видання вказаної довіреності. Деякий час, в зв`язку з хворобою, її син не проживав у вказаній квартирі. 01.06.2022 року її сину [PERSON] зателефонувала сусідка з квартири 58 - [PERSON] та повідомила, що з квартири [ADDRESS] невідомими їй особами виносяться меблі та інші речі, які знаходились у вказаній квартирі; на запитання сусідки про те, що відбувається, невідома особа їй повідомила, що він новий власник квартири і готує квартиру до продажу, викидаючи непотріб, а саме її - позивачки особисті речі, меблі, техніку та речі [PERSON] - власника квартири. Син повідомив про ці події її - [PERSON] та адвоката. По прибуттю до місця вона побачила біля під`їзду купу речей у мішках, зламані меблі. На її запитання, що відбувається, один з чоловіків у грубій формі відповів, що викидає хлам зі своєї квартири. Доступу до квартири у неї - позивача немає з 23.02.2022 року, вона не знає чи залишились у квартирі якісь речі непошкодженими чи квартира стоїть порожня, нею було викликано наряд поліції та складено протокол, а також складено поліцією протокол опитування і особи, яка видає себе за власника квартири. 02.06.2022 року сусіди також повідомили її про те, що речі з квартири вивозять не перший день, тому вона вважає, що невідома особа, яка видає себе за власника квартири, вчинила злочин - крадіжку особистих речей, у тому числі меблів та техніки, з боку цієї особи були погрози життю та здоров`ю її сину [PERSON] . Зважаючи на викладене, за твердженням позивача, 23.02.2022 року нею була викликана поліція з приводу незаконної зміни замків у вказаній квартирі та повідомлено про шахрайство з приводу незаконного заволодіння майном, про що до Шевченківського відділу поліції подано відповідну заяву. Згодом позивачу стало відомо, що 18.02.2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. був оформлений договір купівлі-продажу, серія та номер:280, виданий 18.02.2022 року, індексний номер рішення: 63547157. Згідно даного договору власник квартири - [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , який має паспорт громадянина України та є зареєстрованим в [ADDRESS] , продав, а громадянин України [PERSON] , [INFO] , придбав за 1 102 500 гривень квартиру [ADDRESS] . Також, як зазначила позивач у позові, 28.04.2022 року нею була подана заява до Шевченківського відділу поліції за № 13280, відповідь на яку не отримано. Вбачається що матеріали справи не містять доказів звернення позивача із вказаними заявами до правоохоронних органів, відсутні копії вказаних заяв, тому відсутня можливість з`ясувати зміст цих заяв. 10.05.2022 року позивачкою подана скарга до суду з приводу порушень стосовно внесення відомостей, викладених в заяві № 13280 від 28.04.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початком кримінального провадження. Вбачається, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2022 року скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноваженої особи ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, що полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правовопорушення до ЄРДР - задоволено, зобов`язано уповноважену особу ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області невідкладно, але не пізніше 24 години після отримання копії даної ухвали внести відомості за заявою [PERSON] від 28.04.2022 року про вчинення кримінального правовопорушення, зареєстровану за вх. №13280 до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що 19.05.2022 року до СВ ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла ухвала з зобов`язанням внесення відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] про те, що 23.02.2022 року невстановлені особи, перебуваючи за адресою [ADDRESS] , шляхом довіри заволоділи майном, належним заявниці, чим спричинили останній матеріальну шкоду, розмір якої встановлюється (ЖЕО 13280). На підставі вказаного, органом досудового розслідування: Відділенням поліції №7 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 20.05.2022 року внесено до ЄРДР відомості про зазначену заяву з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення: 190 ч.2 КК України, номер кримінального провадження: 12022041640000363. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 18 лютого 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, що зареєстровано в реєстрі за № 280, відповідно до змісту якого гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , далі - Продавець, та гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , далі - Покупець, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно. За відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, розуміють значення своїх дій, вільно володіючи українською мовою, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір про таке: 1. Продавець продав, а Покупець купив квартиру [ADDRESS] ; опис об`єкта в цілому: в житловому будинку літ. А-9 квартира [ADDRESS] , яка складається з: 1-коридор, 2-комора, 3-туалет, 4-ванна, 5-кухня, 6-комора, 7,8,9,10 - житлові, 1 - лоджія, ІІ-балкон; загальна площа квартири становить 77,8 кв.м., житлова площа 51,3 кв.м. Як зазначено в пункті 2 даного Договору купівлі-продажу квартири, вказана квартира належить Продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 січня 2009 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В., за реєстровим номером 3-61 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «ДМБТІ» 09.02.2009 року за реєстровим номером 25391739. В пункті 4 даного Договору зазначено, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснений за 1 102 500 грн. 00 коп., які Продавець одержав повністю до підписання цього договору; зазначено, що Продавець своїм підписом під цим Договором підтверджує проведення зі сторони Покупця повного розрахунку та відсутність щодо покупця претензій фінансового характеру; зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінами після укладення цього договору не підлягає. У пункті 5 цього Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що нотаріусом сторонам роз`яснений зміст статті 659 ЦК України, зокрема, обов`язок Продавця попередити Покупця про всі права третіх осіб н6а зазначену квартиру; продавець свідчить, що зазначена квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі, під забороною відчуження (арештом) та під заставою, в тому числі податковою заставою, не перебуває, щодо квартири не укладено договору про управління майном, будь-яких договорів про відчуження чи щодо користування з іншими особами, він інших прав третіх осіб вільна і продавець має законне право на її продаж за цим договором. Як вбачається в п.7 Договору купівлі-продажу квартири, в ньому зазначено, зокрема, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом; сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлене ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру уявного та удаваного правочину, ціна продажу відповідає їх дійсним намірам; сторони стверджують, що в наслідок укладання цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; цей договір не укладається впливом тяжкої для Продавця обставини. Зі змістом ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 257, 258, 261, 346, 659-665 ЦК України, ст. 65 СК України учасники цього правочину сторони ознайомлені (п.13 Договору). Вказаний договір містить підписи сторін договору. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.05.2022 року № 301280491, право власності на квартиру [ADDRESS] 18.02.2022 року зареєстровано за [PERSON] , підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 280, виданий 18.02.2022 року ПНДМНО [PERSON] . Позивач [PERSON] з представником в судовому засідання стверджували про те, що власник квартири [ADDRESS] , - громадянин російської федерації [PERSON] вказану квартиру нікому не продавав, на день укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року він в Україні не перебував; вбачається, що продавцем у даному договорі купівлі-продажу квартири виступила невідома особа, яка пред`явила нотаріусу паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , чиї прізвище, ім`я та по батькові, дата та місце народження, інн є ідентичними з даними справжнього власника квартири - громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач у позові зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири не має юридичних наслідків, за винятком тих, що витікають з того, що він недійсний; такий договір є недійсним з моменту його підписання; при цьому кожна із сторін повинна повернути іншій стороні усе отримане за договором, а у разі неможливості повернути отримане, відшкодувати вартість в грошовій формі. Посилаючись в позовній заяві на вищезазначене та цитуючи положення ч.1 ст. 230, ч.1 ст. 229, ч.1 ст. 216 ЦК України, ст. 233, ч.1 ст. 216 ЦК України, позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 280, виданий 18.02.2022 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., індексний номер рішення: 63547157, оформлений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., та зобов`язати відповідача [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України) Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Згідно ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Статтею 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява, серед іншої необхідної інформації, повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Частиною 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Крім того, положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено вище, обгрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] з представником в судовому засідання стверджували про те, що власник квартири [ADDRESS] , - громадянин російської федерації [PERSON] вказану квартиру нікому не продавав, договір купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року не укладав, на день його посвідчення він в Україні не перебував; разом з цим в позовній заяві [PERSON] дані обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги саме в судовому засіданні, не викладені і про докази на підтвердження цих обставин в позові не зазначено. Вбачається, що у позовній заяві [PERSON] , в якості правового обгрунтування позовних вимог позивача процитовані положення ч.1 ст. 230, ч.1 ст. 229, ст. 233 ЦК України та вказано, що зазначені позивачем у позові обставини підтверджуються доданими до заяви документами. Як вказано вище, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 230 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Таким чином, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем у позові підставою недійсності договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року зазначено одночасно три підстави: про вчинення правочину під впливом помилки та правові наслідки вчинення такого правочину (ст. 229 ЦК України), про вчинення правочину під впливом обману та правові наслідки вчинення такого правочину (ч.1 ст.230 ЦК України), про вчинення правочину під впливом тяжкої обставини та правові наслідки вчинення такого правочину (ст. 233 ЦК України), що є не допустимим та суперечить передбаченим законодавством принципам права на ефективний засіб. При цьому у позовній заяві не обґрунтувано із викладенням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що підтверджують вказані обставини, за яких саме обставин вказаний договір купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року було вчинено як під впливом помилки або під впливом обману чи його було вчинено під впливом тяжкої обставини, чи одночасно за наявності всіх трьох обставин, і доказів цим обставинам позивачем не надано. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач у даній справі [PERSON] не є стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року, а тому цим договором не порушені її права. Зважаючи на вищенаведені вимоги чинного законодавства, якими передбачено право власника на звернення до суду за захистом своїх прав, суд бере до уваги роз`яснення у п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. В Аналізі ВССУ щодо застосування Постанови Пленуму ВСУ № 9 вказано наступне: «…Дискусійним і таким, що потребує дослідження, є питання щодо кола осіб, які можуть брати участь у справах про визнання правочинів недійсними… Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами. ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним, тому слід ураховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). У будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану… Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи…». У Постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 ВСУ зазначив, що «…з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/ відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Аналіз Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правові висновки, викладені у Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 свідчать про те, що прикладами справ про визнання недійсним правочину за позовами заінтересованої особи, яка не є стороною правочину, можуть бути справи за позовом: - прокурора про визнання недійсним договору, укладеного з метою ухилення від конфіскації; - співвласника за законом (наприклад, другого з подружжя) про визнання недійсним договору, укладеного іншим з подружжя; - про визнання недійсним договору, укладеного з порушенням встановленої заборони про відчуження (в період дії арешту чи заборони на відчуження майна, встановлених ухвалою суду про забезпечення позову). Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Згідно з висновком, викладеним у постанові ВСУ від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13: «…Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, касаційний суд виходив із того, що оспорювані договори оренди земельних ділянок є недійсними в силу статті 15 Закону № 161-ХІV, оскільки вони укладені без дотримання вимог цієї норми щодо узгодження таких істотних умов, як індексація орендної плати, умови передачі земельної ділянки орендарю, наявність обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки (пункти 10, 18 та 26 договорів із цих істотних умов викладено як альтернативні: з урахуванням (без урахування), з розробленням (без розроблення), із встановленням (без встановлення), а умова щодо передачі земельних ділянок у заставу чи внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок узагалі не включена до договорів. При цьому судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачів у зв`язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також судом не з`ясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів. Ураховуючи викладене, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року не може залишатися в силі, а підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції…». В судовому засіданні позивач [PERSON] вказала, що даний позов поданий нею на захист саме її прав, посилалась на те, що, вказаним договором купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року порушені її права, вона по довіреності користується вказаною квартирою і представляє власника квартири [PERSON] , в квартирі з його відома десять років проживає її син [PERSON] та проживає вона, і після того, як вказана квартира була незаконно продана, з цієї квартири пропали їх з сином особисті речі, тому їх права і порушені цим договором. З позовної заяви, яка надійшла до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 07.09.2022 року, та є предметом розгляду у даній справі, вбачається, що позивачем у даній справі є саме [PERSON] , а не власник квартири, права якого порушені, і зі змісту цієї позовної заява вбачається, що позовна заява подана саме для захисту прав та інтересів [PERSON] . Разом з цим, в позовній заяві позивачем не викладені обставини із зазначенням доказів , що вказаним договором купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року порушені саме її права та інтереси. Вбачається, що [PERSON] не є стороною правочину - Договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за яким була відчужена квартира [ADDRESS] . Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги роз`яснення у п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Разом з цим, суд вважає, що позивачкою [PERSON] , яка звернулася до суду з позовом про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2022 року недійсним, не надано будь-яких належних та допустимих доказів наявності конкретних фактів порушення її майнових прав або охоронюваних законом інтересів в зв`язку з укладенням цього договору та її заінтересованості в оспорюваному договорі, а саме: які її права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; чи будуть у результаті визнання договору недійсним відновлені її майнові інтереси; чи отримує вона будь-що в результаті проведення реституції (права, майно). Як зазначено вище, позивач [PERSON] з представником в судовому засіданні стверджували про те, що власник квартири [ADDRESS] , - громадянин російської федерації [PERSON] вказану квартиру нікому не продавав, на день укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року він в Україні не перебував; з договору вбачається, що продавцем у даному договорі купівлі-продажу квартири виступила невідома особа, яка пред`явила нотаріусу паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , чиї прізвище, ім`я та по батькові, дата та місце народження, інн, що вказаний в техпаспорті на квартиру за 2008 рік, є ідентичними з даними справжнього власника квартири - громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. У тексті спірного Договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року зазначено, що Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Кейтельгіссер О.М., особи сторін встановлено, дієздатність, а також належність [PERSON] відчуженої квартири [ADDRESS] , перевірено. Натомість, позивачем не надано суду доказів існування будь-яких порушень при укладенні та посвідченні приватним нотаріусом Договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року та недійсності вказаного договору, а зокрема того, що зазначений у вказаному договорі в якості продавця квартири [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не мав права на відчуження цієї квартири, що він є неналежним продавцем квартири, що вказаний договір укладений та посвідчений в наслідок будь-яких протиправних дій з боку сторін договору, або інших певних заінтересованих осіб, що було б встановлено відповідним судовим рішенням або вироком суду; не надано доказів того, що особи, зазначеної в якості продавця у цьому договорі, взагалі не існує, про що стверджували позивач та її представник в судовому засіданні. В метою підтвердження законності позовних вимог позивачем [PERSON] з представником надано суду копію листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12.09.2022 року за № 91-25030/0/15-22-Вих, адресованого СВ ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, яким повідомляється, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 року №472, зареєстрованим у Мін`юсті України 05.07.2007 року за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, зазначеним в запиті громадянином російської федерації [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2022 по 11:25 12.09.2022, в базі даних не виявлено. Таким чином, даним листом підтверджується відсутність інформації про перетинання державного кордону, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, зазначеним в запиті громадянином російської федерації [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2022 по 11:25 12.09.2022, проте не спростовується існування особи - громадянина України [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , вказаного в якості продавця квартири у спірному договорі купівлі-продажу квартири, прізвище, ім`я та по батькові якого разом з датою народження та ідентифікаційним номером повністю співпадають з тотожною інформацією щодо особи, яку зазначено [PERSON] в якості справжнього власника вказаної квартири. Доказів того, що компетентними органами встановлено нечинність паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] , копію якого долучила позивачка до справи, матеріали справи не містять. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача [PERSON] , пред`явлені до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року задоволенню не підлягають як недоведені. Крім вказаних позовних вимог позивачем також заявлені позовні вимоги про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права, 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим), 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії, 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Одне право має захищатися одним позовом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС від 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність у позивача з відповідачем договірних відносин. В іншому разі захист порушеного права власності здійснюється за допомогою зобов`язально-правових способів. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК, є неефективними (Постанова ВП ВС, 14.11.18, справа № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18); Постанова ВП ВС, 18.12.19, справа № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Постанова ВСУ, 17.12.14, справа № 6-140цс14 З огляду на викладене та враховуючи обрання позивачем неефективного способу захисту шляхом пред`явлення позову про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з урахуванням також того, що дані позовні вимоги є похідними від заявлених позивачем вимог про визнання недійсним договору, у задоволенні цих позовних вимог, як і про визнання недійсним договору, позивачу належить відмовити. Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивача [PERSON] , пред`явлені до відповідача [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2022 року та про зобов`язання відповідача повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] задоволенню не підлягають у повному обсязі. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed