Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2016 року вона перебувала у відносинах з відповідачем без реєстрації шлюбу. У період перебування у стосунках у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги, дитина повністю перебуває на утриманні матері. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь дитини аліменти у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у відносинах без реєстрації шлюбу з 2016 року. У період перебування у відносинах у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Батьками малолітньої дитини вказані: батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка на даний працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 61679, 18 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Під час розгляду справи з`ясувати місце роботи відповідача не вдалося можливим. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено при розгляді справи та підтверджено належними доказами, з моменту припинення стосунків між сторонами малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні. При цьому батько дитини не приймає участь у житті дитини, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також ту обставину, що матеріальна допомогу відповідач на утримання дитини не надає, позивачка не має можливості у повному обсязі здійснювати утримання дитини за власний рахунок, бажання позивачки, щоб відповідач сплачував аліменти в офіційному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень позивачки, наданих нею письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що малолітня дитина перебуває на утримання матері, яка працює, але отриманого нею доходу не вистачає на утримання дитини, наявність ще однієї неповнолітньої дитини, стан батька, який є працездатною особою, а тому має можливість працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні, а саме у розмірі частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved