Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

05 червня 2023 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: визнання недійсними двох державних актів на право приватної власності на землю, виданих 21 листопада 2006 року на підставі рішення Очаківської міської ради № 25 від 15 вересня 2006 року на ім`я [PERSON] .. В обґрунтування вимог зазначила, що 09 жовтня 2006 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Тельпiш М.М., зареєстрованого в реєстрі за №2009, [PERSON] відчужила їй житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Коли вона виявила бажання приватизувати земельну ділянку під своїм житловим будинком, їй стало відомо, що на пiдставi рішення Очаківської міської ради від 15 вересня 2006 року N25, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0058 га (державний акт серії ЯГ №596732), за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, а також на пiдставi цього ж рішення [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га (державний акт серії ЯГ №596713), за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд. Тобто, на момент державної реєстрацiї права власності на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , а саме 21 листопада 2006 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вже належав позивачці, що суперечить нормам чинного законодавства України. [INFO] [PERSON] померла, позивачка є донькою [PERSON] , інші спадкоємці відсутні, а тому вона змушена звернутися з вказаними позовом до суду. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року Очаківською міською радою видано державні акти на право приватної власності на землю, зареєстровані за №010602103763 та № 010602103764, якими посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0058, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , за цільовими призначеннями обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства. Судом також встановлено, що 09 жовтня 2006 року [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області, здійснила відчуження [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [INFO] [PERSON] померла. З інформаційної\~довідки зі\~спадкового реєстру\~№ 73438694\~від 02\~серпня 2023\~року слідує,\~що після\~смерті [PERSON] \~спадкова справа\~не заводилася. Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом приписів ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. За змістом положень ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше надані їм у користування (п. «б», «в» частини першої статті 81 Земельного кодексу України). Частинами 6, 7, 9, 10 ст.\~118\~Земельного Кодексу\~України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття. Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: подання громадянином заяви до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку\~ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст. 118 Земельного кодексу України\~не містять. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з положеннями ст.ст. 152, 155 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином судом встановлено, що на момент державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, а саме 21 листопада 2006 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав вже іншій особі [PERSON] , що суперечить нормам чинного законодавства України. Враховуючи наведені обставини, а також те, що позивачка, будучи власником майна, не може реалізовувати свої речові права через невідповідність державних актів вимогам закону, і позасудовий порядок вирішення спору відсутній, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, визнання таких державних актів недійсними. На підставі викладеного,

Outcome: approved