Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулася до Хустського районного суду з позовом до [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Довжанської територіальної громади, про позбавлення батьківських прав. Позов вимоги вмотивовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, хвора дитина з синдромом рухових порушень, ураженням ЦНС повністю перебуває на її утриманні. Рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини та додаткові витрати на лікування, однак той з таким рішенням не погоджувався. Це свідчить, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Відтак, оскільки батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, то з посиланням на приписи ст.164 СК України, просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавав. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов. Зазначила, що батько не цікавиться дитиною, яка є інвалідом І групи, аліментів не платить. Вони припинили фактичне проживання через 4 місяці після народження дитини. Частину аліментів заплатив лише для того щоб виїхати за кордон. Ніяких грошей не висилає. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити з підставі зазначених у позовній заяві. Зазначила, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого народилася дитина. Дитина є хворою і повністю перебуває на утриманні матері. Батько взагалі не цікавиться дитиною, аліменти не сплачує, а тому позивач просить позбавити його батьківських прав. У судовому засіданні представник третьої особи Костяк Н.В. заперечила проти задоволення позову. Зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Під час складання висновку при спілкуванні з [PERSON] у телефонному режимі, такий запевнив, що за дитину переживає і піклується, сплатив частину аліментів і пообіцяв погасити залишок заборгованості. Також зазначила, що у розмові з відповідачем [PERSON] той повідомив її про те, що він намагається телефонувати щоб побачити чи поговорити з сином, однак телефон позивачки заблоковано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, клопотань не заявляв, про час і місце судового розгляду повідомлялася шляхом направлення йому поштової кореспонденції за адресою реєстрації місця проживання, яка однак повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до приписів п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України свідчить про вручення йому відповідної кореспонденції. У зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.4, 8). Рішенням Хустського районного суду від 08.04.2021 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 4400 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі по 1500 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьох річного віку (а.с.13-15). Відповідно до висновку служби у справах дітей Довжанської сільської ради від 29.06.2023 року №316, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] , [INFO] , є недоцільним (а.с.30, 31). У даному висновку зокрема зазначено, що за місцем проживання відповідача, невістка [PERSON] повідомила, що [PERSON] разом з мамою перебуває за кордоном на заробітках, та ствердила, що він любить свого сина та переживає за його здоров`я. У телефонній розмові [PERSON] підтвердив, що неодноразово допомагав [PERSON] з коштами на лікування. Також відвідував сина за місцем проживання, однак чоловік позивачки не дозволяє приходити туди. Повідомив, що заборгованість по аліментам буде сплачено найближчим часом його братом. У подальшому, під час спілкування по відеозв`язку підтвердив, що бажає піклуватися про сина, та заперечив проти позбавлення його батьківських прав. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Також слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Повертаючись до обставин даної справ, суд вважає, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до неповнолітнього сина. У висновку органу опіки та піклування вказано, що батько дитини [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав, стверджуючи, що бажає піклуватися про нього. Тобто батько дитини [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що свідчить про те, що він зацікавлений у збереженні зв`язку з сином, а отже не можна стверджувати про те, що змінити його поведінку у кращу сторону неможливо. Також установлено, що наразі батько дитини [PERSON] перебуває за кордоном на заробітках. Даний факт також визнається позивачем, а також відображений у висновку органу опіки та піклування. Отже невідвідування батьком дитини, зокрема за місцем проживання, пов`язане перш за все з постійним перебуванням відповідача за межами України, і таке на думку суду не може бути розцінено як свідоме та винне ухилення відповідача від участі у вихованні сина. Стосовно твердження позивача про те, що відповідач навіть не телефонує до дитини, то як стверджено представником органу опіки та піклування у судовому засіданні, під час розмови з відповідачем [PERSON] той повідомив її про блокування телефону позивачкою, через що він не може зв`язатися із сином, і суд приймає до уваги таке пояснення. Щодо наявності заборгованості відповідача по сплаті аліментів, то суд констатує, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру такої заборгованості, зокрема розрахунку державного виконавця. У висновку органу опіки та піклування сказано про існування такої заборгованості за січень-травень 2023 року на суму 14 113,64 (з посиланням на довідку ДВС), та зазначено, що відповідач зобов`язався сплатити дану суму. Водночас з матеріалів справи неможливо встановити, чи дійсно відповідачем була сплачена повністю чи частково сума аліментів, та який наразі розмір заборгованості за ним рахується, що в свою чергу не дає достатніх підстав стверджувати про свідоме ухилення відповідача від утримання сина. Окрім того наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17). Відтак, на думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є не доведеним та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed