Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

представник позивача просить суд винести рішення про виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) з будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1899474732222) та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати в сумі 2 684,00 грн., обгрунтовуючи позов наступним. 11 січня 2008 р. між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 003-2008-014 (на придбання майна), відповідно до п. 1.1 якого відповідачу був наданий кредит в сумі 66 500,00 швейцарських франків (за курсом НБУ станом на 11.01.2008р. 1 франк 4,5441 грн., тож видана сума кредиту с еквівалентом 302 188,90 грн.). Цільове призначення виданого кредиту на придбання майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в той же час ціна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за яку було придбано предмет іпотеки, складає - 278 518,00 грн., що підтверджується розділом № 3 договору купівлі-продажу домоволодіння, тобто предмет іпотеки домоволодіння [ADDRESS] , було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів. 11 січня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що складається, з житлового будинку, гаражу, двох сараїв, навісу, літньої кухні, паркану, воріт, хвіртки, відмостки загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку із не виконанням належним чином відповідачем-1 своїх зобов`язання за кредитним договором позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості до Кагарлицького р/с Київської області. В рамках судового розгляду справи № 2-66/2010 Кагарлицьким р/с Київської області, було задоволено позовні вимоги позивача до відповідача-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 513 375 грн. 45 копійок. На виконання рішення Кагарлицького р/с Київської області, було видано виконавчий лист № 2-66/2010 про стягнення з відповідача-1 заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 513 375 грн. 45 копійок, що в подальшому був пред`явлений на примусове виконання до Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. В рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження ВП № [NUMBER], було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з метою проведення процедури його реалізації відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням положень ЗУ «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчими листами № 2-66/2010. 22.07.2019 року електронні торги не відбулись, в зв`язку із відсутності допущених учасників торгів (протокол № 420288 від 22.07.2019 р.). У відповідності до частини 1 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку», протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, тому позивач скористався зазначеною нормою та звернувся до державного виконавця Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з відповідною заявою. 01.08.2019 року головним державним виконавцем Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області - Качанюк О.В., складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. 22 серпня 2019 року приватним нотаріусом Кагарлицького РНО Мозговим Є.В., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заг. площею 62,0 кв.м. та земельну ділянка, площею 0,1000 га, яка розташована: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222210100:01:456:0007, за позивачем та видано свідоцтво № [NUMBER] , номери записів про право власності: [NUMBER] та [NUMBER] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг № 178452781 від 22.08.2019р. та № 178451246 від 22.08.2019 р.). З метою встановлення кола зареєстрованих та фактично проживаючих осіб в будинку [ADDRESS] , позивач звернувся з запитом до приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н. Листом вих. № 52/01-16 від 21.02.2023 року ПН КМНО Бадахова Ю.Н. (на запит позивача), відповідно до відомостей виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області, встановлено інформацію про осіб зареєстрованих у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . На час укладення договору іпотеки від 11.01.2008 року, відповідно до довідки № 1632 від 12.12.2007р. виданій [PERSON] (колишній власниці будинку), встановлено, що у будинку [ADDRESS] , зареєстрована була 1 особа: [PERSON] , 1931р.н., в той же час згідно довідки № 12 ЖЕК «Діброва» від 09.01.2008р., відповідач-2 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.4.4 договору іпотеки іпотекодавець відповідач-1, взяв на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя - позивача по справі. Як, уже зазначалось вище, згідно листа № 52/01-16 від 21.02.2023 року ПН КМНО Бадахова Ю.Н. (на запит позивача), встановлено коло осіб зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, а саме: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Отже, відповідач-1, без відповідної на то згоди позивача, та всупереч п. 2.4.4 іпотечного договору, зареєструвався сам в предметі іпотеки та зареєстрував там свою матір - [PERSON] , [INFO] . У Постанові Великої Палати ВСУ справа № 361/4481/19 (провадження № 14-109 цс22) від 22.03.2023 р. викладено правову позицію, відповідно до якої: ?згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-ІУ іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування; ?тобто вселення ОСОБА 1 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-ІУ; ?реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА 1 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу; ?з урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА 1 із житлового будинку на АДРЕСА 1 та скасування реєстрації її місця проживання. В березні 2023 року позивачем було направлено вимогу відповідачу-1 та відповідачу-2 по справі про добровільне виселення з власності банку - будинку [ADDRESS] та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначені письмові вимоги були вручені 14.03.2023 р. (що підтверджується рекомендованими повідомленнями № 0920004160527, 0920004160519) - однак добровільне звільнення житлового приміщення не відбулося й по сьогоднішній день. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Зміст права власності складається із правомочностей володіння, користування і розпорядження річчю (майном) власника. Право володіння - це право фактичного, фізичного та господарського впливу на річ (майно). Право розпорядження - це можливість власника визначати юридичну і фактичну долю майна. Право користування - можливість власника або інших осіб вилучати з речі її корисні властивості, привласнення плодів і доходів, що приносяться річчю для задоволення своїх потреб. Виходячи з вище викладеного АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», з 22.08.2019 року є власником будинку [ADDRESS] з відповідним правом володіння, але без права на користування своїм майном та права на розпорядження таким в зв`язку із наявністю в такому зареєстрованих та фактично проживаючих осіб. Отже, відповідачі фактично проживають за адресою місцезнаходження нерухомого майна - будинку [ADDRESS] , однак на даний момент жодних правових підстав для цього не мають, а відтак підлягають визнанню такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та виселенню без надання іншого житлового приміщення. Таке право виникає у власника житла (гл.28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст.. 156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, ст. 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст.. ст. 64, 160 ЖК). Відповідно до ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у ст. 150 ЖК УРСР: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З вище викладеного слідує, що право на проживання у будинку будь-яких членів сім`ї власника чи інших фізичних осіб, безпосередньо пов`язане із правом власності громадянина на житлове приміщення. Саме право власності на будинок відповідача, було правовою підставою для проживання, як самого відповідача-1, так і членів сім`ї чи інших фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] . 22 серпня 2019 року право власності відповідача-1 на будинок [ADDRESS] - припинилося, в зв`язку із зверненням стягнення в примусовому порядку в рамках ВП № [NUMBER] на предмет іпотеки, шляхом опису та арешту та подальшу реалізацію через процедуру електронних (прилюдних) торгів, результати яких є чинними. Так, як відповідач-1 втратив і право користування будинком, а у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК члени сім`ї чи будь-які інші фізичні особи, також втратили право користування будинком [ADDRESS] у зв`язку з припиненням права власності у відповідача -1. «Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім"і. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Проте, суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Втрата права користування ж:итловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла», (з Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення). Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, передбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 317,321 ЦК України). У Постанові ВСУ № 6-709цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зі змісту наведених норм вбачається, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов`язаної особи такого майна. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, про негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Крім того, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, яким не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми глави 32 ЦК (п. 39 Постанови пленуму ВСС «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5). Враховуючи вище викладені висновки - відповідачі, є такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Відповідно до норм ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк». Як зазначено вище, відповідачам направлялась вимоги про добровільне виселення (які були отримані ними 14,03.2023р.), телефонні переговори, що були здійснені представниками банку з відповідачем-1 з метою добровільного врегулювання питання виселення, виявилися безрезультатними. Всі дії позивача стосовно добровільного виселення відповідачів з будинку результату не дали, іншого законного способу реалізації свого права на захист в позивача не має, отже вимоги підлягають задоволенню в судовому порядку. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті" (ст. 109 Житлового кодексу України). ВСУ у справі № 6-197цс16 від 22 червня 2016 р., дійшов до правового висновку про те, що, якщо житло в іпотеці і кредитор звертає стягнення на іпотечне житло, виселення відбувається усіх і без надання іншого жилого приміщення. Правові підстави для виселення це ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», які передбачають виняток із соціальної гарантії неможливості виселення людини на вулицю із житла без надання іншого жилого приміщення. Цей виняток - придбання житла за рахунок кредитних та забезпечення повернення кредиту цим житлом (іпотечний договір). Якщо боржник порушує умови кредитного договору закон надає право кредитору виселити його та усіх його співмешканців письмово попередивши про виселення за місяць. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Зазначений вище правовий висновок ВСУ, знайшов своє відображення та був підтверджений неодноразово ВС КЦС, у своїй постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення Відповідачів, Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у своїх більш пізніх постановах: від 02.10.2019 року у справі № 644/6646/14-ц; від 25.02.2021 року у справі № 761/26620/16-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 753/21561/15 (провадження № 61-16164св18); від 21 серпня 2019 року у справі № 369/6123/16-ц (провадження № 61-17679св18). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою - відмова від отримання листа та адресат відсутній за вказаною адресою. Заяв та клопотань не надходило Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою - відмова від отримання листа та адресат відсутній за вказаною адресою. Заяв та клопотань не надходило. Згідно інформації Кагарлицької міської ради встановлено, що [PERSON] [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації Кагарлицької міської ради встановлено, що [PERSON] [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 11 січня 2008р. між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 003-2008-014 (на придбання майна), відповідно до п. 1.1 якого відповідачу був наданий кредит в сумі 66 500,00 швейцарських франків (за курсом НБУ станом на 11.01.2008р. 1 франк 4,5441 грн., тож видана сума кредиту с еквівалентом 302 188,90 грн.). Цільове призначення виданого кредиту на придбання майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в той же час ціна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за яку було придбано предмет іпотеки, складає - 278 518,00 грн., що підтверджується розділом № 3 договору купівлі-продажу домоволодіння, тобто предмет іпотеки домоволодіння [ADDRESS] , було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів. 11 січня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що складається, з житлового будинку, гаражу, двох сараїв, навісу, літньої кухні, паркану, воріт, хвіртки, відмостки загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку із не виконанням належним чином відповідачем-1 своїх зобов`язання за кредитним договором позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості до Кагарлицького р/с Київської області. В рамках судового розгляду справи № 2-66/2010 Кагарлицьким р/с Київської області, було задоволено позовні вимоги позивача до відповідача-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 513 375 грн. 45 копійок. На виконання рішення Кагарлицького р/с Київської області, було видано виконавчий лист № 2-66/2010 про стягнення з відповідача-1 заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 513 375 грн. 45 копійок, що в подальшому був пред`явлений на примусове виконання до Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. В рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження ВП № [NUMBER], було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з метою проведення процедури його реалізації відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням положень ЗУ «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчими листами № 2-66/2010. 22.07.2019 року електронні торги не відбулись, в зв`язку із відсутності допущених учасників торгів (протокол № 420288 від 22.07.2019 р.). У відповідності до частини 1 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку», протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, тому позивач скористався зазначеною нормою та звернувся до державного виконавця Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з відповідною заявою. 01.08.2019 року головним державним виконавцем Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області - Качанюк О.В., складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. 22 серпня 2019 року приватним нотаріусом Кагарлицького РНО Мозговим Є.В., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заг. площею 62,0 кв.м. та земельну ділянка, площею 0,1000 га, яка розташована: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222210100:01:456:0007, за позивачем та видано свідоцтво № [NUMBER] , номери записів про право власності: [NUMBER] та [NUMBER] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг № 178452781 від 22.08.2019р. та № 178451246 від 22.08.2019 р.). З метою встановлення кола зареєстрованих та фактично проживаючих осіб в будинку [ADDRESS] , позивач звернувся з запитом до приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н. Листом вих. № 52/01-16 від 21.02.2023 року ПН КМНО Бадахова Ю.Н. (на запит позивача), відповідно до відомостей виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області, встановлено інформацію про осіб зареєстрованих у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . На час укладення договору іпотеки від 11.01.2008 року, відповідно до довідки № 1632 від 12.12.2007р. виданій [PERSON] (колишній власниці будинку), встановлено, що у будинку [ADDRESS] , зареєстрована була 1 особа: [PERSON] , 1931р.н., в той же час згідно довідки № 12 ЖЕК «Діброва» від 09.01.2008р., відповідач-2 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.4.4 договору іпотеки іпотекодавець відповідач-1, взяв на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя - позивача по справі. Як, уже зазначалось вище, згідно листа № 52/01-16 від 21.02.2023 року ПН КМНО Бадахова Ю.Н. (на запит позивача), встановлено коло осіб зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, а саме: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Отже, відповідач-1, без відповідної на то згоди позивача та всупереч п. 2.4.4 іпотечного договору, зареєструвався сам в предметі іпотеки та зареєстрував там свою матір - [PERSON] , [INFO] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "Маккенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року, пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є "житлом" місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві". Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів". Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду. Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду. Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, передбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 317,321 ЦК України). У Постанові ВСУ № 6-709цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зі змісту наведених норм вбачається, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов`язаної особи такого майна. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, про негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. ВСУ у справі М 6-197цс16 від 22 червня 2016 р., дійшов до правового висновку про те, що, якщо житло в іпотеці і кредитор звертає стягнення на іпотечне житло, виселення відбувається усіх і без надання іншого жилого приміщення. Правові підстави для виселення це ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», які передбачають виняток із соціальної гарантії неможливості виселення людини на вулицю із житла без надання іншого жилого приміщення. Цей виняток - придбання житла за рахунок кредитних та забезпечення повернення кредиту цим житлом (іпотечний договір). Якщо боржник порушує умови кредитного договору закон надає право кредитору виселити його та усіх його співмешканців письмово попередивши про виселення за місяць. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Зазначений вище правовий висновок ВСУ, знайшов своє відображення та був підтверджений неодноразово ВС КЦС, у своїй постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення Відповідачів, Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР). Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачів судовий збір сплачений ними під час звернення з позовом до суду, а тому суд стягує з відповідачів на користь позивачів судовий збір, що підтверджено квитанціями про їх сплату, в сумі 1342 грн.. 00 коп. на кожного. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: approved