Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

Позивач зазначив, що від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Від січня 2023р. відповідач через постійні обстріли м. Запоріжжя переїхала до м. Дніпра, орендувала житло, де постійно проживає, шлюбні відносини не підтримує, батьківські обов`язки стосовно дочки повністю виконує позивач. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам та інтересам дитини. Зазначає, що, повністю взяв на себе обов`язки батьківські обов`язки, самостійно виховуючи та утримуючи дитину, забезпечуючи її харчуванням, ліками, одягом, піклується про його стан здоров`я, водить на медичні обстеження, займається їх навчанням та розвитком, як духовним так і фізичним і слугує гарним прикладом для виховання хлопця. Крім цього, позивач не судимий, не зловживає алкоголем та тютюном, не вживає наркотики, займається спортом. Відповідач же перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні дочки, не турбується про неї, не цікавиться її станом здоров`я, тобто самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання батьком дитини. Послався й на те, що має наміри в подальшому оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним батьком, вирішення питання стосовно переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, а чинним законодавством не передбачено отримання документу на дитину, якою опікується лише батько, від будь-якого органу. Також, позивач зазначив і просив визначити місце проживання дочки [PERSON] із ним, враховуючи, що дитина фактично з ним проживає з січня 2023р. і перебуває на його утриманні. Також просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України його дитини - [PERSON] , [INFO] , у супроводі батька без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері дитини на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO] , позаяк матір проживає на значній відстані від дитини, а м. Запоріжжя постійно обстрілюється військами держави-агресора. Це буде в інтересах дитини у випадку негайної і нагальної необхідності такого виїзду з метою збереження життя та здоров`я дівчинки, якою опікується лише позивач. Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини справи, зазначені позивачем, пояснивши, що дійсно шлюбні стосунки між нею та чоловіком не склались, в них виникали постійні конфлікти та суперечки, а тому від січня 2023р. їх відносини фактично припинені. Зазначила, що через її нервовий стан викликаний війною в Україні та постійними ракетними обстрілами м. Запоріжжя, вона вирішила поїхати від родини. Дочка їхати з нею не захотіла, бо живе в м. Запоріжжя від народження і залишилася проживати з батьком та знаходиться на його повному утриманні та вихованні. Також відповідач пояснила, що вона мешкає окремо від родини іншому місті, не має можливості займатись вихованням дочки, також не має можливості забрати їх до себе, оскільки вимушена постійно працювати для забезпечення себе та сплати оренди квартири. Від її постійної відсутності вдома дитина буде лише страждати. Відповідач вказала, що вона не має претензій до батька, оскільки він має постійний стабільний дохід, житло, вільний час для дітей, зможе забезпечити дітей усім необхідним для нього та створити належні умови для їх повноцінного розвитку та виховання. Не заперечує стосовно надання дозволу на виїзд дитини за кордон, зазначаючи, що м. Запоріжжя систематично обстрілюється військами держави-агресора і в цьому дійсно може виникнути нагальна потреба, але просить позивача повідомляти місцезнаходження дитини. Суд розцінює твердження відповідача як визнання позовних вимог, і в зв`язку з цим ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши усі обставини справи, встановив наступне. 29.04.2017р. сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Сторонами визнано, що між ними виникали постійні суперечки та скандали, спроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у січні 2023р. вони остаточно припинені. З вказаного часу відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра. Відповідач подавши до суду свої пояснення, підтвердила фактичне припинення шлюбу та не заперечила проти його розірвання. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні взаємовідносини між подружжям припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Майнового спору не заявлено. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. За таких обставин, суд проходить до висновку про необхідність та доцільність задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Також за частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Судом встановлено, що відповідач, поїхавши від родини, залишила малолітню дочку на повному вихованні та утриманні батька, позаяк винаймає в м. Дніпрі житло, працює, і не може залишати дитину саму вдома. Батько в свою чергу забезпечує дівчинку харчуванням, ліками, одягом, піклується про його стан здоров`я, водить на медичні обстеження, займається її навчанням та розвитком, як духовним так і фізичним і слугує гарним прикладом для виховання дитини. Відповідач перестала приймати будь-яку участь в житті та вихованні дівчинки, не турбується про неї та не цікавиться її станом здоров`я, тобто самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач з січня 2023р. піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, забезпечує усім необхідним, чого вона потребує у своєму віці, створюючи усі умови для гармонійного життя та розвитку дитини й слугує гарним прикладом. Вказані обставини були визнані відповідачем. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач самостійно виховує та повністю утримує свою малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , без участі матері дитини - відповідачки, тому вимога про встановлення даного факту підлягає задоволенню в повному обсязі, так як відповідачем ця обставина була визнана. Також, з позовної заяви вбачається, що позивач просить визначити місце проживання дочки разом з ним. Судом встановлено, що відповідач власного житла не має, немає постійного доходу, переймається лише мінливими заробітками, при цьому буде змушена постійно відлучатись на роботу. Позивач, в свою чергу, створив необхідні умови для комфортного проживання дитини і відповідач це визнає. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Аналізуючи усі вказані обставини у цій справі у їх сукупності, з урахуванням фактичного визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами, встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання їх малолітньої дочки із батьком, залишивши дитину на його самостійному утриманні та вихованні. Крім того, вимоги стосовно надання дозволу на виїзд дитини за кордон суд теж задовольняє, позаяк це є в інтересах дитини, яка живе в місті, яке майже щодня обстрілюється із рідних видів озброєння, і через обстріли регулярно переривається зв`язок, мають місце перебої в електропостачанні, що є загальновідомими фактами, а матір дитини проживає на значній відстані від неї і через викладене не завжди може оформити та передати такий дозвіл батьку або компетентним органам. Це гарантуватиме збереження життя та здоров`я дівчинки у випадку нагальної необхідності вивозу дитини до безпечної країни. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved