Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 31 жовтня 200 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 01 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, ухвалою від 28 липня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у іншій справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про поділ майна подружжя. Після звернень позивачки до суду з позовами про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя на адресу електронної поштової скриньки роботодавця позивачки надійшов лист з електронної адреси « [INFO] » такого змісту: «Увага… Вітаю вас! Вважаю, що це важливо і ви і ваші співробітники працівники КНП «ЛІЛ Боярської міської ради») повинні це знати! У вас працює в ЦРЛ м. Боярка бухгалтером [PERSON], яка була одружена з моїм сином з них 7 років була в дикреті і яка прийшла без нічого і на все готове для нормального життя знущалась з мого сина останні 3 роки (гуляла до ранку і хотіла особистого простору) де син терпів ці знущання заради двох діточок яких вона загородили від нас брехнею, і яка довела мене 68 річну жінку інваліда до інсульту і тепер подала на мене в суд на розподіл мого майна а саме старої, горілої хати 60 років, 39 м2 та земельної ділянки з будинком яка була придбана в 2007 році і на квартиру 37 м 2 на яку ми з моїм чоловіком 73 річним дідом заробили за більше ніж 50 років трудового стажу і тепер ця вищевказана Наволоч хоче мене 68 жінку інваліда і старого 73 річного діда залишити на вулиці! До вищевказаного майна вона немає ніякого відношення, як вона пише що це спільне майно на яке вона не те що копійки не давала, а тягнула постійно в низ, принижувала і насміхалася з нас! Прошу Вас просприяти в даному питанні, поширити це повідомлення щоб люди, співробітники лікарні і … знали в обличчя цю Наглу, Безсовісну і Брхливу наволоч! Сподіваюся на розуміння! Дякую за увагу. Фото підтвердження додаю!». Також позивачка переконана в тому, що її колишнім чоловіком [PERSON] в групах соціальної мережі «Facebook» була розміщена інформація щодо протиправних дій [PERSON] та її родичів, а саме стаття в групі « [INFO] » соціальної мережі «Facebook» за посиланням: «[INFO]». Відомості, які зазначені в листі за місцем роботи Позивача містять інформацію, яка відома дуже вузькому колу осіб: з приводу розлучення, віку [PERSON] та віку [PERSON] , кількості декретних років, тривалість подружнього життя, придбання нерухомого майна та інше, та той факт, що особа, яка написала лист, використовує займенники «моїм, мого, мене» роз`яснюючи, що це 68 жінка то можна вважати, що лист написаний від імені [PERSON] . Позивачка вважає, що вищевказана інформація недостовірна та була поширена її чоловіком [PERSON] та свекрухою [PERSON] , оскільки остання не вміє користуватися комп`ютером та створювати електронну поштову скриньку. Позивачка наголошує на тому, що зазначені події призвели до сильного душевного потрясіння, внаслідок чого позивачка була змушена неодноразово звертатися до лікаря-психіатра за допомогою, а також на роботі написала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Враховуючи вищенаведене, позивачка вважає, що вищевказані обставини свідчать про розміщення відповідачами недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачки, оскільки викладену інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб внаслідок оприлюднення в мережі «Інтернет». Станом на час звернення з позовом інформація не видалена та продовжує поширюватися, що порушує права позивачки. За таких обставин [PERSON] просить суд: 1.визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] та [PERSON] внаслідок надсилання електронного поштового повідомлення за адресою електронної поштової скриньки роботодавця позивачки та в соціальній мережі «Facebook»; 2.зобов`язати [PERSON] та [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію в аналогічний спосіб шляхом розповсюдження (надіслати електронне поштове повідомлення роботодавцю позивачки та розмістити відповідний пост на сторінці групи в соціальній мережі «Facebook»; 3.стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн; 4.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 18 листопада 2021 року відкрив загальне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання. У грудні 2021 року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого останній посилається на те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки мотиви позивачки зводяться до припущень на підставі неперевірених даних. Відповідач зауважує, що така поведінка позивачки свідчить про бажання чинити моральний тиск на відповідачів. Можливість відповідача користуватися комп`ютером не може бути підставою для підтвердження того, що зазначену позивачкою інформацію поширили саме відповідачі. [PERSON] 30 грудня 2021 року також надала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначає, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачка за допомогою власних припущень намагається покласти тягар відповідальності на відповідачів. Ухвалою від 20 липня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним, причини неявки не повідомила. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 31 жовтня 2009 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 15 вересня 2021 року на адресу електронної поштової скриньки « [INFO] » надійшло електронне поштове повідомлення від абонента « [PERSON] » такого змісту: «Увага… Вітаю вас! Вважаю, що це важливо і ви і ваші співробітники працівники КНП «ЛІЛ Боярської міської ради») повинні це знати! У вас працює в ЦРЛ м. Боярка бухгалтером [PERSON], яка була одружена з моїм сином з них 7 років була в дикреті і яка прийшла без нічого і на все готове для нормального життя знущалась з мого сина останні 3 роки (гуляла до ранку і хотіла особистого простору) де син терпів ці знущання заради двох діточок яких вона загородили від нас брехнею, і яка довела мене 68 річну жінку інваліда до інсульту і тепер подала на мене в суд на розподіл мого майна а саме старої, горілої хати 60 років, 39 м2 та земельної ділянки з будинком яка була придбана в 2007 році і на квартиру 37 м 2 на яку ми з моїм чоловіком 73 річним дідом заробили за більше ніж 50 років трудового стажу і тепер ця вищевказана Наволоч хоче мене 68 жінку інваліда і старого 73 річного діда залишити на вулиці! До вищевказаного майна вона немає ніякого відношення, як вона пише що це спільне майно на яке вона не те що копійки не давала, а тягнула постійно в низ, принижувала і насміхалася з нас! Прошу Вас просприяти в даному питанні, поширити це повідомлення щоб люди, співробітники лікарні і … знали в обличчя цю Наглу, Безсовісну і Брхливу наволоч! Сподіваюся на розуміння! Дякую за увагу. Фото підтвердження додаю!». 17 вересня 2021 року [PERSON] подала в.о. директора КНП «ЛІЛ Боярської міської ради» [PERSON] пояснювальну записку (вх. № 231), за змістом якої пояснила керівнику установи з приводу надходження на адресу електронної поштової скриньки установи листа, підписаного користувачем « [PERSON] », зазначивши: «… 07 травня 2021 року розлучилася з чоловіком [PERSON] , з яким маю двох дітей (11 та 6 років). На даний час ведеться судова справа щодо розподілу майна подружжя. Чи то сам колишній чоловік, чи його мати обрали такий спосіб захисту - поширення завідомо неправдивих відомостей про мене, з використанням образ, приниження честі, гідності та ділової репутації. Прошу вибачення за те, що мої особисті проблеми були винесені на розгляд керівництва КНП «ЛІЛ Боярської міської ради». Доводжу до відома, що я маю намір захистити особисті немайнові права в судовому порядку, маючи на меті недопущення повторень подібних інцидентів. Прошу вас не поширювати це повідомлення між співробітниками лікарні». 17 вересня 2021 року [PERSON] з`явилася на прийом до лікаря-психіатра, де за результатами співбесіди останній поставив такий діагноз: гостра реакція на стрес, тривожно-депресивний синдром, та призначено відповідний курс для реабілітації психічного стану пацієнтки. Вказане підтверджується копією сторінки лікарняної книжки з відповідними записами, підписом лікаря [PERSON] , а також копією довідки від 21 вересня 2021 року, виданої лікарем-психіатром [PERSON] . Наказом від 21 вересня 2021 року № 105в КНП «ЛІЛ Боярської міської ради» надало [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати на 04 календарні дні з 21 вересня 2021 року до 24 вересня 2021 року за сімейними обставинами. 22 вересня 2021 року АБ «Іванова», яке представляло інтереси [PERSON] , направило [PERSON] та [PERSON] вимогу про спростування недостовірної інформації, за змістом якої адвокатське бюро вимагало у адресатів спростувати поширені раніше неправдиві відомості у мережі «Facebook» у спільноті «[INFO]» пости про незаконні дії брата позивачки [PERSON] та за посиланням « [INFO] » та у електронному листі, направленому на адресу електронної поштової скриньки роботодавця позивачки щодо реалізації її права на поділ майна подружжя шляхом поширення у той же спосіб публікацій спростувального характеру. У разі невиконання цих вимог АБ «Іванова» попереджувало про вирішення цього питання в судовому порядку. 06 жовтня 2021 року АБ «Іванова» направило аналогічну вимогу за місцем роботи [PERSON] для вручення останньому. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що її право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації порушене відповідачами шляхом поширення про неї неправдивої інформації та підлягає поновленню шляхом визнання поширеної відповідачами інформації недостовірною та такою що порушує права позивачки і зобов`язання відповідачів спростувати поширені ними раніше твердження в аналогічний спосіб. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у пунктах 9-12 роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В Україні відсутнє окреме правове регулювання (спеціальний закон) Інтернет-ЗМІ. До таких правовідносин підлягають застосуванню: Конституція України, ЦК України, закони України: «Про інформацію», «;Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «;Про телебачення і радіомовлення», «;Про захист персональних даних», «;Про доступ до публічної інформації», «;Про інформаційні агентства», «;Про авторське право і суміжні права» тощо, а також міжнародні стандарти: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Загальна декларація прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прецедентна практика Європейського суду з прав людини, Резолюція Ради ООН «Про сприяння, захист та здійснення прав людини в Інтернет (05.07.2012), Рекомендація КМРЄ щодо посібника з прав людини для Інтернет-користувачів (СМ/Rec(2014)6) тощо. Верховним Судом України, Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яку позивачі просять спростувати, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18). Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права»). Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, функції якого здійснює об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (частина третя статті 56 Закону України «Про телекомунікації», розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену.UA»). ОП «Український мережевий інформаційний центр» акредитувало Центр компетенції для надання послуг, пов`язаних із фіксацією поширення інформації в Інтернет. Зазначена інформація та вказана правова позиція судам регулярно доводилися у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19, від 01 грудня 2021 у справі № 742/287/17 та інших. Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 454/2743/19. У спірних правовідносинах позивачка наголошує на тому, що відповідачами поширено неправдиву інформацію про її брата [PERSON] у спільноті «[INFO]» у мережі «Facebook», водночас не надає належних та допустимих доказів на підтвердження того, яка інформація та якого змісту і коли була поширена відповідачами щодо неї, яким чином ця інформація порушує її право на честь, гідність та ділову репутацію, доказів на підтвердження поширення цієї інформації саме [PERSON] та [PERSON] (відповідного висновку експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) тощо). Надані позивачкою роздруківки тексту з заголовками «[INFO]», « [INFO] » не є достатніми доказами в розумінні статті 80 ЦПК України, оскільки не дозволяють встановити інтернет-ресурс, на якому було поширено інформацію, спосіб поширення інформації, її зміст, особу, яка поширила інформації для співставлення з відповідачами у справі, вплив цієї інформації на честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Також суд критично оцінює власні суб`єктивні умовиводи позивачки щодо того, що лист на адресу електронної поштової скриньки підприємства-роботодавця позивачки було надіслано саме відповідачами, оскільки в розумінні положень статті 81 ЦПК України припущення не є засобом доказування, а необхідних доказів відповідно до вищенаведеного правового висновку Верховного Суду на підтвердження того, що адресантами вказаного листа є саме [PERSON] та [PERSON] , позивачкою також не надано. Суд надав оцінку змісту пояснювальної записки, адресованої позивачкою КНП «ЛІЛ Боярської міської ради», копії наказу про отримання відпустки позивачкою без збереження заробітної плати, висновку лікаря-психіатра та наголошує на тому, що такі докази не дозволяють беззаперечно стверджувати, що викладену у листі інформацію було поширено саме відповідачами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed