Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням, виселення особи без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування поданого позову зазначено, що позивачка являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною вище адресою зареєстрований та проживає відповідач - колишній чоловік позивачки, з яким було розірвано шлюб 10.01.2023 року. На теперішній час відповідач не являється членом сім`ї позивача, але продовжує проживати в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу. За період 2020-2023 р.р. відповідач систематично вчиняє домашнє насильство стосовно позивачки, за що 7 разів притягувався до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим спільне проживання є неможливим. В зв`язку з чим, просить припинити право користування відповідача, [PERSON] , [INFO] , житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , з його виселенням без надання іншого житлового приміщення, оскільки він до укладення шлюбу з позивачкою був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїми батьками, і таким чином, у разі виселення він буде забезпечений іншим житлом. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України у відсутності представника позивачки [PERSON] [PERSON] , який надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. ст. 280,287,288 ЦПК України - заочно. Представник позивачки не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок підтверджується Договором купівлі-продажу будинку від 29.09.2021 року, реєстровий №942, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2021 року, індексний номер витягу: 277332615, номер запису про право власності: 44226057 (а.с.4-5,6). Згідно копії Домової книги, в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] , зареєстрований [PERSON] (а.с.7-8). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Васильківським відділом ДРАЦС у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.01.2023 року (а.с.9). Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття (принаймні повторно), а також вжиття до особи заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України) судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини, застосовується судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач систематично вчиняє адміністративні правопорушення відносно позивачки, що підтверджується копіями постанов Покровського районного суду Дніпропетровської області №189/739/20 від 14.07.2020 року, №189/632/22 від 24.06.2022 року, №189/843/22 від 20.07.2022 року, №189/1873/22 від 05.12.2022 року, №189/2052/22 від 05.12.2022 року, №189/2204/22 від 19.12.2022 року, №189/1268/23 від 12.04.2023 року (а.с.10-16). Таким чином, суд вважає доведеним факт триваючої асоціальної поведінки відповідача при повторних порушеннях ст. 173-2 КУпАП, оскільки раніше вжиті судом заходи адміністративного стягнення у вигляді штрафів та громадських робіт не дали позитивних результатів, тому виселення відповідача з належного позивачці житлового будинку, без надання іншого житла, є необхідним для дотримання «справедливого балансу» між потребами позивачки, як власника житла, та втратою відповідачем житла, оскільки спільне проживання сторін за вказаною адресою за встановлених судом обставин не представляється за можливе. Таке втручання у право відповідача на житло є законним, необхідним та співрозмірним із переслідуваною метою, а конституційне право відповідача на житло кореспондується із його обов`язком дотримуватися вимог закону та правил співжиття із власником будинку - позивачем та іншими членами його родини, а відтак не є абсолютним. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved