Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

14 серпня 2023 представник заявника [PERSON] , адвокат Орловський О.О., звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту стосовно належності заявника за національністю «українець». Заява мотивована тим, що мати заявника є українкою за національністю, що вказано у свідоцтві про народженні [PERSON] . Рідний дід заявника по лінії матері народився у селі Стечарка Новошепелицького району Київської області, інші родичі заявника за радянських часів також проживали на території Української СРСР та за належністю відносяться до української нації. Заявник вважає себе за національністю «українцем», має бажання щоб його діти не мали сумнівів щодо їх українського походження та належності до української нації. Оскільки заявник народився у 1975 році в місті Раменське Московської області та не має документально підтверджених документів визначення його належності за національністю «українцем» він був змушений звернутися до суду з відповідною заявою про встановлення юридичного факту, а саме, що він за національністю є «українцем». Встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для відновлення та збереження етнічного походження його роду, вирішення питання національності дітей заявника та для обґрунтування звернення за додатковим захистом в Україні. У серпні місяці 2023 року [PERSON] звернуся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального Управління юстиції з запитом щодо внесення змін до актового запису про народження та зазначення відомостей про його національність як українець. Проте, йому було відмовлено у вчиненні таких дій. В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду подано заяву про розгляд справи за їхньої відсутності та наполягали на задоволені заяви. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд заяви за її відсутності суду не надала. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Враховуючи ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з вимогами ст. ст. 316, 318 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. У заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт та докази, що підтверджують цей факт. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Судом встановлено, що мати заявника згідно свідоцтва про народження є [PERSON] , за національністю є українкою. Заявник [PERSON] народився [INFO] в місті Раменське Московської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, де в графі мати записана [PERSON] за національністю українка. Батьки заявника за радянських часів проживали в Україні та уклали шлюб в місті Ялта УРСР. Крім того, рідні дід та бабка, а також інші родичі сестра та брати матері за радянських часів проживали на території Української СРСР. Зокрема, дід заявника по лінії матері [PERSON] , народився у селі Стречарка Новошепелицького району Київської області (в теперішній час Чорнобильський район Київської області), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 21.01.2021 заявник отримав довідку за захистом в Україні за №011634. Національність - національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи (спільності), яка визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї і традиції, культура, фізіологічні риси (належність до певного типу тощо), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності - почуттям національної ідентичності. На підставі Постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 р. за №2503-XII «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» - починаючи з 1992 року, діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи\~громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» №1367 від 12.09.2002 року, яка в наступному втратила силу, в зв`язку з прийняттям постанови КМУ №1025 від 10.11.2010 року в новій редакції, не була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Разом з тим, ст.300 ЦК України\~встановлено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Як вбачається зі ст.1 та ст.3\~Закону України «Про національні меншини в Україні» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин),\~громадянам, незалежно від їх національного походження, гарантуються рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні»,\~громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. У відповідності до ст.11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. На момент набуття чинності Конституцією України від 28.06.1996 року, був чинним Указ Президента України, що передбачав право громадян на зміну національності. Скасування цього Указу Указом від 27.01.1999 року звузило обсяг прав громадян, що не є допустимим, оскільки, відповідно до ч.3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту обсягу прав і свобод, що існували до прийняття Конституції України. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції\~і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію\~як акт прямої дії. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно з абз. 3 п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст.8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов`язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ігнорування з боку державних органів національної самоідентифікації особи, в тому числі шляхом невнесення відповідних відомостей до офіційних документів про таку особу, становить втручання у приватне життя, яке виходить за межі, визначені у ст. 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини\~у рішенні по справі\~«Ciubotaru\~v. Moldova»\~дійшов висновку, що «етнічна ідентичність особи становить важливий аспект її приватного життя» і зазначив, що стаття 8\~Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~може також застосовуватися до права вільно обирати свою власну культурну чи етнічну ідентичність та поважати цей вибір, якщо таке право ґрунтується на об`єктивних підставах. В Україні державна етнонаціональна політика ґрунтується на принципах консолідації української нації та розвиткові самобутності корінних народів і національних меншин, рівноправності всіх етносів, які проживають в Україні, заборони дискримінації за національною ознакою (ст.ст.11,21,24,26 та інші Конституції України), забезпечення прав корінних народів і національних меншин (Національна стратегія у сфері прав людини, затверджена Указом Президента України від 25\~серпня 2015\~року №501/2015). Виходячи з викладеного, слід вважати, що [PERSON] за національністю є українець, оскільки має родинні зв`язки, що мають походження з української нації. Встановлення факту приналежності до української національності заявнику необхідно для відновлення та збереження етнічного походження його роду, вирішення питання національності його дітей, а також для можливості звернення за додатковим захистом саме в Україні. Суд вважає, що встановлення юридичного факту, про яке просить заявник знайшло повне підтвердження і його об`єктивність не викликає в суду сумніву.

Outcome: approved