Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Автомагістраль» (далі - Відповідач) про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та інших платежів, належних при звільненні в якому вказує, що він в період з 15 вересня 2019 року по 10 серпня 2022 року перебував у трудових відносинах з Відповідачем та працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу головного механіка. На підставі наказу керівника підприємства від 10 серпня 2022 року Позивач звільнений з роботи за власним бажанням, проте на день його звільнення і до даного часу, з Позивачем не було проведено повного розрахунку та не виплачено всієї суми заробітної плати та інших платежів, що належать йому від підприємства. Станом на час звернення до суду заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 48143.81 гривень, про що свідчить довідка підприємства, вказана сума обрахована з врахуванням утриманих з нарахованої Позивачу заробітної плати, податків та інших платежів. За заявою Позивача судом було видано судовий наказ про стягнення з Відповідача вищевказаної суми заборгованості, проте на підставі заяви Відповідача даний судовий наказ було скасовано, в зв`язку з чим Позивач змушений звернутися до суду. На підставі вищевикладеного, Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та інших платежах, належних при звільненні в розмірі 48143.81 гривень. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду телефонограму в якій просив справу слухати без його участі за наявними у справі матеріалами, при вирішенні позову покладається на розсуд суду. 02 серпня 2023 року від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він вказує, що заявлений позов подано з порушенням строків звернення до суду та зазначив, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться у селі Синяк Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, упродовж часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. Стверджує, що у зв`язку з наведеними обставинами, виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Окрім того, вказує, що було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. гривень, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо хоча б часткового відновлення свого функціонування. Внаслідок зазначених обставин, працівники підприємства тривалий час не мали можливості нормально працювати та виконувати свої функціональні обов`язки з незалежних від них причин, тобто внаслідок обставин непереборної сили (війни). Зважаючи на відсутність доступу до приміщень офісу, мережі інтернет та комп`ютерної техніки, виникла реальна проблема навіть з необхідністю повідомлення контрагентів чи контролюючих органів про настання для підприємства таких форс-мажорних обставин, а відтак підприємство тривалий час навіть не мало можливості повідомити контрагентів та податкові органи про відсутність можливості своєчасно виконати свої зобов`язання. Крім того, за результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище злочинних дій окупаційних військ російської федерації, було порушено кримінальне провадження №12022111050000108 від 08 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 438 КК України. Крім того, вказав, що на сьогодні у провадженні Господарського суду Житомирської області перебуває справа за позовом підприємства до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області про стягнення близько 50 млн грн за виконані підприємством роботи ще у січні-лютому 2022 року. Зазначає, що дані обставини призвели до того, що на сьогодні підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи Державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за давно виконані роботи та надані послуги, що унеможливлює будь-які розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали. Внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство досі так і не змогло відновити власну діяльність та своєчасно здійснити виплату заробітної плати і повідомляло усіх працівників про існування форс-мажорних обставин та змушене було припинити виплату заробітної плати працівникам, а також сплату бюджетних платежів до бюджетів усіх рівнів. Вважає, що за викладених обставин та враховуючи норми частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є безпідставними вимоги щодо стягнення заборгованості до закінчення воєнного стану в державі, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. /а.с.18-20/ Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно з вимогами статей 274-279 ЦПК України. Суд, вислухавши Позивача, оглянувши матеріали справи № 288/1649/23, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно витягу з ЄДР від 13 червня 2023 року, приватне підприємство «Автомагістраль» зареєстровано як юридичну особу, адреса: Київська область, Бучанський район, село Синяк, вулиця Київська,68, код ЄДРПОУ: 31481658. /а.с.5/ Відповідно до довідки приватного підприємства «Автомагістраль» від 01 червня 2023 року № А-00000161, [PERSON] працював на підприємстві з 15 вересня 2019 року по 09 серпня 2022 року на посаді водія автотранспортних засобів, виплачено за період з 01 лютого 2022 року по 10 серпня 2022 року - 7204.75 гривень, дохід за вирахуванням утримань за період з 01 лютого 2022 року по 10 серпня 2022 року - 55348.56 гривень. /а.с.6/ 05 червня 2023 року за вих.№ 689 приватним підприємством «Автомагістраль» повідомлено [PERSON] про те, що зважаючи на те, що головний офіс приватного підприємства «Автомагістраль», його територія та частина виробничих приміщень протягом часу з 25 лютого по 31 березня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів, офісної техніки, документів, тощо, чим заподіяно значних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у скрутному фінансовому становищі. Відтак, підприємство повідомляє про настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання господарських зобов`язань, у тому числі й щодо здійснення виплати заробітних плат та розрахункових коштів при звільненні. Після усунення обставин форс-мажору, підприємство відшукає можливість повернутися до виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, звертає увагу на те, що загальна сума заборгованості підприємства по заробітній платі з урахуванням сум військового збору становить 48143.81 гривень. /а.с.7/ Як вбачається з трудової книжки [PERSON] , він в період з 15 вересня 2019 року по 10 серпня 2022 року працював на приватному підприємстві «Автомагістраль» на посаді водія автотранспортних засобів відділу головного механіка та звільнений за власним бажанням згідно статті 38 КУпАП. /а.с.10/ 28 квітня 2022 року за вих.№ 272 ПП «Автомагістраль» було направлено на адресу Міністра інфраструктури України лист в якому вказано, що частина виконаних підприємством робіт залишається неприйнятою та відповідно не оплаченою, в зв`язку з чим сума боргу САД у Житомирській області за виконані підприємством роботи становить 216438511.70 гривень, а тому просить визначити відповідальних осіб за прийняття виконаних підприємством робіт та посприяти позитивному вирішенню даного питання у найближчий час. /а.с.25/ Під час розгляду справи було оглянуто матеріали цивільної справи № 288/1649/23 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з приватного підприємства «Автомагістраль» нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати в розмірі 48143.81 гривень, в якій виданий 20 червня 2023 року за заявою [PERSON] судовий наказ було скасовано на підставі заяви представника ПП «Автомагістраль» в зв`язку з тим, що боржник не визнає суму боргу. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої але не виплаченої суми заробітної плати, з тих підстав, що Відповідач не виплатив йому при звільненні всі належні суми. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини першої статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини четвертої 97 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про оплату праці», власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а також те, що Позивач знаходився з Відповідачем у трудових відносинах до 10 серпня 2022 року та при звільненні не отримав усіх належних йому платежів, майнові вимоги Позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. Крім того, право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України, не передбачено. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Щодо посилання представника Відповідача у поданому відзиві як на підставу для відмови у задоволення позову на норми статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд зазначає наступне. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойової дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. За приписами частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо. Незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від виконання ухвали суду. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо. Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...», при цьому тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє. Разом з тим, стаття 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» одночасно зобов`язує роботодавця вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати та звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати, а наразі строк виплати Позивачу заробітної плати вже відтермінований внаслідок ведення бойових дій. Крім того, Відповідачем не надано беззаперечних доказів того, що діяльність підприємства до даного часу не відновлена до того стану, який би перешкоджав підприємству виплатити Позивачу заборгованість за виконану роботу. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/857/19 зроблено висновок про те, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати. Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП України, а Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем до 10 серпня 2022 року, проте при звільненні не отримав всі належні йому виплати, майнові вимоги Позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Позивач на підтвердження наявності заборгованості надав довідку видану Відповідачем /а.с.6/, згідно якої [PERSON] працював на підприємстві з 15 вересня 2019 року по 09 серпня 2022 року на посаді водія автотранспортних засобів, виплачено за період з 01 лютого 2022 року по 10 серпня 2022 року - 7204.75 гривень, дохід за вирахуванням утримань за період з 01 лютого 2022 року по 10 серпня 2022 року - 55348.56 гривень. Враховуючи розмір доходу Позивача та розмір виплачених йому коштів, сума заборгованості Відповідача по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та іншим платежах, а саме компенсації відпустки становить - 48143.81 гривень та розмір вказаної суми заборгованості співпадає з сумою заборгованості зазначеною Відповідачем у повідомлені від 05 червня 2023 року за вих.№ 689 /а.с.7/. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що Позивачем доведено наявність заборгованості, розмір якої не спростовано Відповідачем, а тому заявлена сума заборгованості - 48143.81 гривень підлягає стягненню з Відповідача в повному обсязі. В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - Постанова № 13) роз`яснено, що задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Отже нарахування податків на інших обов`язкових платежів є обов`язком роботодавця, а тому стягненню підлягає заборгованість, яка визначена без врахування сплати податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Враховуючи те, що Позивачу було 01 червня 2023 року надано довідку про виплачені йому підприємством суми, посилання представника Відповідача на пропуск Позивачем строку для звернення до суду є безпідставними. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до статті частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, в зв`язку з чим, підлягають стягненню з Відповідача на користь держави кошти в розмірі - 1073.60 гривень.

Outcome: approved