Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника- адвоката Блонського М.А. звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до відповідача- приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєвої Ю.В., за участі третьої соби [PERSON] , в якому просили визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.12.2020 р., видане приватним нотаріусом Матвєєвою Юлією Володимирівною на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 4610137500:11:008:0227, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі №3167 спадкоємець [PERSON] та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 4610137500:11:008:0227, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.12.2020 р., видане приватним нотаріусом Матвєєвою Юлією Володимирівною на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 4610137500:11:008:0227, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] зареєстроване в реєстрі №3169 спадкоємець [PERSON] та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 4610137500:11:008:0227, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказали, що позивачі являються спадкоємцями померлого [PERSON] , [INFO] , який на момент смерті мав спадкове майно - 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , та на праві спільної сумісної, власності земельну ділянку під цим будинком. 17.12.2020 р. позивачі успадкували 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , отримавши кожен по 1 /3 частки. 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] належали спадкодавцеві на праві спільної часткової власності у спільному майні, де 1/3 належала [PERSON] . Проте земельна ділянка загальною площею 0,1 га кадастровий номер 4610137500:11:008:0227 перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] без визначення часток. Вказують, що приватний нотаріус оформила право на спадщину, не проводячи поділу земельної ділянки та не виділяючи частки кожного із співвласників самостійно, поділивши її по ? частки та перевівши у спільну часткову власність, що є незаконним. В результаті позивачам було видано свідоцтва по про право на спадщину кожному по ? частки у праві часткової власності на земельну ділянку. Вважають, що нотаріусом було порушено права позивачів, оскільки вони мали право на 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку відповідно до частки померлого у праві власності на житловий будинок. Відповідно до протоколу авторозподілу справи між суддями від 30.05.2023 для розгляду справи визначено суддю Донченко Ю.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Донченко Ю.В. від 05.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в загальному порядку. 20.07.2023 року стороною відповідача подано відзив на позовну заяву, в кому вказано, що позивачами помилково визначено відповідачем приватного нотаріуса, оскільки нотаріус н є учасником спільних матеріальних правовідносин між сторонами і своїми діями або їх припиненням самостійно не може вплинути на поновлення порушеного, невизнаного або того, яке оспорюють права позивача. 25.07.2023 представником позивачів подано відповідь на відзив та просив залучити до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , яка виступає третьою особою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львов Донченко Ю.В. від 21.08.2023 року замінено у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєвої Юлії Володимирівни, третьої особи - [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, неналежного відповідача -приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Матвєєву Юлію Володимирівну на належного відповідача [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] . В підготовчому засіданні 12.09.2023 представник позивачів - адвокат Блонський М.А. позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає повністю. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвєєвою Ю.В. 17.12.2020 року, [PERSON] та [PERSON] успадкували 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , отримавши кожен по 1/3 частки після смерті [PERSON] а.с.(16). Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвєєвою Ю.В. 17.12.2020 року, [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частці земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 4610137500:11:008:0227, цільове призначеня: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,1 га (а.с.24). Разом з тим, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2023, індексний номер:15529333, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 4610137500:11:008:0227, цільове призначеня: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спруд (присадибна ділянка) 0,1 га належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцеві [PERSON] та відповідачу [PERSON] без визначення часток (а.с.19). Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Матвєєва Ю.В. оформила право на спадщину, не проводячи поділу земельної ділянки та не виділяючи частки кожного із співвласників самостійно, поділивши її по 1/2 частки та перевівши у спільну часткову власність. В результаті позивачам було видано свідоцтва про право на спадщину кожному по 1/4 частки у праві часткової власності на земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.34-37). Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 86 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 3 статті 89 Земельного кодексу України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Статтею 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Стаття 372 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної та комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувану (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувану (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Згідно із частиною 4 статті 86 Земельного кодексу України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень статті 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності. Згідно з ч.ч. З, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, згідно із пунктом «г» частини 1 статті 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, суд виходить з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, у зв`язку з визнанням за сторонами права власності на відповідні частки у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який розташований на спірній земельній ділянці, до них переходить право власності на земельну ділянку на якій розташовані вказані об`єкти нерухомості у частках, що пропорційні їх частці у будинковолодінні. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом вирішується питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 346/5216/18 (провадження № 61-3050св21). Виходячи з того, що позивачі є спадкоємцями на майно, яке належало спадкодавцю, прийняли спадщину та бажають оформити свої спадкові права, а їх вимоги ґрунтуються на законному праві на спадщину тане суперечать правам та інтересам інших осіб, відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати на стороні позивача.

Outcome: approved