Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення із дня подання позову до суду і до повноліття дитини; - стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення із дня подання позову і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2017. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину сина - [PERSON] , [INFO] . Наразі сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. З лютого 2022 року відповідач повністю припинив приймати участь у вихованні та утриманні сина, відповідач не надає фінансової допомоги і дружині, позивачу у справі, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років. Відповідач офіційно працевлаштований, має стабільну заробітну плату та задовільний стан здоров`я, а тому із [PERSON] можуть стягуватись аліменти на утримання сина. Позивач на даний час перебуває у відпустці по догляду за сином до досягнення ним трирічного віку. Оскільки вона не працює, будь-яких доходів не має, то бажає, щоб з відповідача на її користь також стягувались аліменти на її утримання. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.01.2023 відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До суду 15.02.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він позовні вимоги визнав частково, а саме: не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина, проте заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дружини, оскільки вважає в цій частині позовні вимоги незаконними, а обставини на яких базує свої вимоги позивач неправдивими та необґрунтованими. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, лише в частині стягнення аліментів на утримання дитини, з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08.06.2017 Дарницьким районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Як вбачається із відзиву відповідача, ним було подано до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про розірвання шлюбу, укладеного з [PERSON] , проте доказів розірвання шлюбу у судове засідання сторонами надано не було. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховною Радою України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального. Морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Такий же обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений і в статті 180 СК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працевлаштованим, відомостей про наявність на його утриманні інших осіб матеріали справи не містять. Враховуючи те, що відповідачем визнаються позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання сина, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з 14.12.2022. Частиною першою статті 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік, повинні матеріально забезпечувати один одного. Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За змістом ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду з дня подачі позовної заяви. У цій частині позову, відповідачем позов не визнається. Відповідач зазначає, що [PERSON] негідно поводилась в їх шлюбних відносинах, набрала без його згоди кредитів, на свої власні потреби, а не на утримання дитини. Разом з тим, позивач зазначила, що була змушена брати кредити, оскільки перебуваючи у декретній відпустці по догляду за дитиною, залишилась без фінансової допомоги з боку чоловіка, відповідача у справі. Разом з тим, доказів наявності вказаних кредитів, на які суми вони були взяті та їх призначення суду надано не було. Також, як на доказ негідного поводження позивачем у шлюбі, відповідач зазначає, що 05.01.2022 [PERSON] звернулась до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою в якій повідомила, що 04.01.2022 за адресою: м. Київ, вул. Ялинкова, невстановлені особи із застосуванням фізичної сили, незаконно позбавили її волі, що супроводжувалось заподіянням їй фізичних страждань. У подальшому, позивачем було подано до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві заяву, в якій вона просила не проводити жодних слідчих дій за її заявою, оскільки вона надала працівникам поліції необдумані показання та що вона це зробила з метою привернення уваги чоловіка до неї. Зважаючи на вказані дії позивача, 22.02.2022 стосовно позивача відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення). Разом з тим, суд не вбачає у вказаних діях позивача її негідного поводження у шлюбі з відповідачем, оскільки таким чином позивач лише хотіла привернути увагу чоловіка до проблем у їхньому сімейному житті, іншого будь-якого неправомірного умислу в діях позивача суд не вбачає. Навпаки у своїй заяві на ім`я начальника Дарницького УП ГУНП в м. Києві позивач як причину написання своєї заяви про не розгляд її повідомлення про злочин зазначає напружені відносини між сторонами внаслідок сімейної негативної поведінки відповідача, який не забезпечує родину, не буває вдома. Судова практика визначає, що негідна поведінка може полягати в ігноруванні сімейних обов`язків, відсутності піклування про дітей, другого з подружжя, зневажливому ставленні до нього, перебуванні працездатної особи на утриманні без достатніх для цього причин, марнотратстві, зловживанні спиртними напоями чи наркотичними речовинами, подружній зраді тощо. Критерії негідності поведінки подружжя оцінює суд з позицій моральності, але факти, які доводять непривабливість вчинків когось із подружжя в шлюбі, має доводити в суді подружжя-позивач. Мова може йти про ганебну поведінку як до шлюбу, під час шлюбу, так і після його припинення. Належних доказів негідної поведінки позивач у шлюбі відповідач суду не надав. На підставі викладеного, оскільки як вбачається з матеріалів справи, визнано та не заперечувалось сторонами спору, спільна дитина позивача та відповідача проживає разом зі своєю матір`ю (позивачем у справі), а батько дитини - відповідач у справі, разом з сином не проживає, позивач має право на утримання від батька дитини до досягнення їх спільним сином трьох років, адже дитина проживає разом з позивачем та не досягла віку трьох років. Вирішуючи питання про те чи має відповідач можливість надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини до досягнення сином трьох років, суд, оцінивши посилання та докази обох сторін, приходить до висновку, що така можливість у відповідача наявна з огляду на його матеріальний стан. Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, які мають стягуватись з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, суд виходить із оцінки матеріального стану відповідача, враховує, що відповідач перебуває у працездатному віці, отже має змогу працювати, отримувати дохід та надавати матеріальну допомогу на утримання матері своєї дитини. Будь-які данні про незадовільний стан здоров`я самого відповідача в матеріалах справи відсутні, як відсутні і дані про наявність у платника аліментів інших утриманців, наявності стягнення по будь-яким іншим виконавчим документам. Будь-які інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів судом не встановлено. На переконання суду, визначений позивачем розмір аліментів на її утримання в сумі 2500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років відповідає матеріальному стану відповідача і не є для нього надмірним, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів. Отже, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивачка була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved