Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 23.09.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суд Тернопільської області від 30.11.2022 шлюб між сторонами розірваний. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, незважаючи на те, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було оформлене на відповідача, квартира були придбана за спільні кошти сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. За таких підстав позивач просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 07.04.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 20.04.2023 представник позивача усунув недоліки позовної заяви. 24.04.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18.05.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 15.05.2023 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив відповідача [PERSON] , у якому відповідач позов не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Відзив мотивований тим, що між сторонами склались тривалі неприязні стосунки у зв`язку з тим, що позивач впродовж тривалого часто вчиняв відносно відповідача домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру. Відповідач постійно була схвильована, перебувала у стресовому стані, боялася за своє життя та здоров`я, а також за здоров`я дітей, що призвело до неодноразових звернень відповідача до правоохоронних органів. Як наслідок відносно позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а також позивач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та відносно нього був винесений обмежувальний припис. Крім цього, у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання спільних з відповідачем дітей. Більше того позивач незаконно відчужив транспортний засіб марки «Peugeout» моделі «307», державний номерний знак [NUMBER] , який був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний у шлюбі за спільні кошти. Також відповідач зазначила, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить застережень щодо того, що квартира набувалась за спільні кошти колишнього подружжя та є їх спільною сумісною власністю, натомість у п. 1 договору вказано, що квартира є особистою власністю [PERSON] . Крім цього, частково кошти на придбання спірної квартири відповідачу подарувала мати [PERSON] . Також відповідач вклала свої особисті кошти, оскільки як і до укладення шлюбу, так і за час шлюбу відповідач постійно була працевлаштована та мала джерело доходів. За таких підстав відповідач заперечувала проти задоволення позову, однак у випадку, якщо суд прийде до переконання, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила збільшити розмір частки відповідача, відступивши від принципу рівності часток. 16.05.2023 представник позивача подав відповідь на відзив, у якій вказав, що домашнє насильство позивача відносно відповідача було лише одиничним випадком, а саме мало місце у жовтні 2022 року та більше не повторювалось. Також відповідач не надала докази, які б підтверджували розмір її доходу та можливість заощаджувати кошти для купівлі спірної квартири. Більше того більша частина коштів для купівлі квартири була зароблена саме позивачем, а також ремонт у квартирі був зроблений позивачем. Так, позивач неофіційно працював, зокрема, за кордоном, а тому документально не може підтвердити розмір своїх доходів. При цьому станом на момент підготовки відповіді на відзив у позивача відсутня заборгованість зі сплати аліментів. 18.05.2023 підготовче засідання відкладено на 14.06.2023 у зв`язку з неявкою позивача. 19.05.2023 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшли заперечення відповідача [PERSON] , у яких відповідач позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві. 14.06.2023 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 01.08.2023. 01.08.2023 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.09.2023 та 13.09.2023. 05.09.2023 відповідно до визначеного судом порядку з`ясування обставин справи та дослідження доказів у судовому засіданні оголошено перерву до 13.09.2023. У судовому засіданні представник позивача адвокат Биць І.А. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив позов задовольнити повністю. Зазначив, що позивач впродовж всього часу перебування сторін у шлюбі був неофіційно працевлаштований, а тому мав достатньо коштів для купівлі спірної квартири. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Майка М.Б. позов не визнали з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, та просили відмовити у задоволенні позову. Однак у випадку, якщо суд прийде до переконання, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, просили збільшити розмір частки відповідача, відступивши від принципу рівності часток. Відповідач [PERSON] під час вступного слова, а також під час допиту в якості свідка показала, що придбала спірну квартиру за особисті кошти. Так, вартість квартири становила 350000 грн, що станом на дату укладення договору купівлі-продажу становило орієнтовно 16000 доларів США. Частину коштів, а саме 8000 доларів США, відповідач отримала від продажу кімнати у гуртожитку, яку їй попередньо подарувала її мати. Також мати відповідача позичила позивачеві на автомобіль кошти у сумі 1500 доларів США, які у подальшому після продажу транспортного засобу були використані для купівлі квартири. При цьому мати відповідача за таких умов пробачила позивачу позику та дозволила її не повертати. Також відповідач позичила у свого дядька кошти у сумі 3000 доларів, які самостійно потім повернула. Іншу частину коштів для купівлі квартири становили заощадження відповідача, оскільки відповідач як до шлюбу, так і під час перебування у шлюбі працювала та отримувала дохід. Натомість позивач не був працевлаштований та іноді отримував кошти за рахунок тимчасових підробітків. Не заперечувала, що станом на даний час у відповідача фактично відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей та самої відповідача. Зазначила, що сторони домовились оформити право власності на спірну квартиру на своїх дітей, однак у подальшому відповідач відмовився від здійснення відповідних нотаріальних дій у нотаріуса. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є рідним братом позивача. Свідок показав, що кошти на спірну квартиру частково заробив позивач та частково надала їхня мати. Зокрема, у період з 2010 року до 2015 року позивач працював у ТОВ «Вест». Вказав, що позивач був охоронцем, надалі займався встановленням опалення, а тому мав непоганий заробіток, хоча зареєстрований як фізична-особа підприємець позивач не був. Мати позивача для купівлі квартири подарувала кошти у сумі 5000 грн, 6000 грн та 9000 грн. Також у серпні 2015 позивач продав автомобіль за 9000 доларів США. Зазначив, що позивач власноруч за допомогою братів та за власні кошти робив ремонт у квартирі. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю відповідача. Свідок показала, що мала у власності кімнату у гуртожитку, яку подарувала відповідачу, а та у подальшому її продала та кошти витратила для купівлі власної квартири. Також 3000 доларів США відповідач позичила у рідного брата свідка. Зазначила, що також позичала позивачу 1500 доларів США на купівлю транспортного засобу. Обізнана про наявність усної домовленості між сторонами, що позивачу залишається транспортний засіб, а квартира залишається відповідачу та дітям. При цьому кошти на даний автомобіль позивачу позичила свідок та зазначила, що якщо квартира лишиться її дочці, то позивач може кошти їй не повертати. Однак позивач без дозволу відповідача продав автомобіль та кошти свідку не повернув, унаслідок чого свідок звернулась із заявою про вчинення злочину. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Суд установив, що 23.09.2006 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Радехівським відділом реєстрації актів цивільного стану районного управління юстиції Львівської області складений актовий запис № 83. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Указане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2022 у справі № 607/14648/22 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 47-48). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 982, [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за ціною 347300 грн (а.с. 6-9). Так само згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 326907543 від 24.03.2023 (а.с. 10-11) [PERSON] на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Аналогічні відомості вбачаються з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 42880380 від 27.08.2015 (а.с. 38). Указане дає підстави дійти висновку, що спірне нерухоме майно придбане та зареєстроване за [PERSON] під час перебування останньої у шлюбі з [PERSON] . Такі обставини визнавались та не заперечувались у судовому засіданні учасниками справи. Під час судового розгляду даної справи суду не надані жодною зі сторін беззаперечні належні та достатні докази того, що спірне нерухоме майно придбане будь-якою зі сторін за власні кошти та, як наслідок, може бути визнане особистою приватною власністю позивача чи відповідача. Суд відхиляє як показання свідка [PERSON] в тій частині, що кошти на придбання спірної квартири позивачеві надавала його мати, так і доводи відповідача, що такі кошти складалися цілковито із коштів, подарованих та позичених відповідачу її рідними, а також особисто заощадженими відповідачем. Письмові докази на підтвердження цих обставин суду не надані, а згідно із принципами доказування у цивільному судочинстві факт передачі коштів не може бути підтверджений показаннями свідка. Відтак суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем той факт, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована на ім`я [PERSON] , сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними. Щодо визначення часток сторін у спірному майні суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 2, 3 ст. 70 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Вирішуючи питання щодо достатності розміру аліментів, що стягують з позивача на користь відповідача, суд зазначає таке. Так, суд встановив, що сторони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Указане підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 44, 45). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.12.2022 у справі № 607/13471/22 вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2833 грн, та аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2272 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 03.10.2022 і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 03.10.2022 і до досягнення [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку (а.с. 52-53). Для примусового виконання виконавчих листів № 607/13471/22 від 02.01.2023 та від 12.01.2023, виданих Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, 10.01.2023 та 30.01.2023 відділом державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкриті виконавче провадження № 70700825 (а.с. 55) та виконавче провадження № [NUMBER] (а.с. 56) відповідно. Разом з тим, як вбачається з наданих розрахунків заборгованості по аліментах № 47070 від 05.05.2023 та № 45838 від 04.05.2023, [PERSON] не виконував рішення суду від 06.12.2022 та не сплачував на користь [PERSON] аліменти на утримання спільних дітей та на утримання самої відповідача. Указане стало підставою для виникнення заборгованості, яка станом на 03.05.2023 становила 6790 грн (а.с. 62) та станом на 01.05.2023 становила 972,22 грн (а.с. 61) відповідно. Суд також приймає до уваги, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № 80356 від 25.07.2023 станом на 25.07.2023 [PERSON] в повному обсязі погасив заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у межах виконавчого провадження № 70700825 та наявна переплата у розмірі 39,25 грн (а.с. 143-145). Також згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № 80354 від 25.07.2023 станом на 25.07.2023 [PERSON] в повному обсязі погасив заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на її утримання у межах виконавчого провадження № [NUMBER] та наявна переплата у розмірі 1841,28 грн (а.с. 141-142). Такі обставини не заперечувала у судовому засіданні і відповідач [PERSON] . Разом з тим суд зауважує, що заборгованість зі сплати аліментів погашена позивачем лише після зазначення цих обставин у відзиві відповідача, а також після подання відповідачем позову про стягнення з [PERSON] неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (справа № 607/9025/23). При цьому саме по собі погашення заборгованості зі сплати аліментів не спростовує факт тривалого невиконання [PERSON] судового рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та дружини. Указане дає підстави дійти висновку, що [PERSON] несвоєчасно виконував обов`язок щодо матеріального утримання неповнолітніх дітей, тим самим призводячи до скрутного матеріального становища і відповідача, яка була змушена самостійно матеріально забезпечувати дітей. Той факт, що неповнолітні діти залишились проживати з відповідачем, також дає підстави дійти висновку, що відповідач вже перебуває у більш невигідному матеріальному становищі у порівнянні з позивачем. Докази того, що [PERSON] з поважних причин був позбавлений можливості своєчасно сплачувати аліменти на користь [PERSON] на її утримання та на утримання дітей, суду не надані. Відтак навіть за умови визначення судом достатнього розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей несплата чи несвоєчасна сплата таких аліментів свідчить про те, що такі аліменти не спроможні належним чином забезпечити фізичний та духовний розвиток неповнолітніх дітей, їхнє лікування, проживання та навчання, що у свою чергу слід розцінювати як підставу для відступлення від засади рівності часток подружжя під час поділу спільного сумісного майна. Крім цього, суд приймає до уваги, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 174 від 03.06.2023 (а.с. 153-154) вирішено попередити [PERSON] про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що свідчить про не у повній мірі належне виконання позивачем батьківських обов`язків по вихованню спільних з відповідачем неповнолітніх дітей. Більше того, надаючи оцінку розміру доходу, який сторони вносили у спільне матеріальне забезпечення сім`ї під час перебування у шлюбі, суд приймає до уваги, що відповідач надала докази офіційного працевлаштування у період з 12.07.2006 до цього часу, що підтверджується копіями трудових книжок серії [NUMBER] (а.с. 41) та серії [NUMBER] (а.с. 42-43). На противагу цьому позивач, зазначаючи, що здійснював діяльність з облаштування систем опалювання, а також займався перевезенням з-за кордону транспортних засобів, докази на підтвердження цих обставин (зокрема, відомості про реєстрацію як фізичної особи-підприємця, придбання необхідного устаткування, про систематичний перетин державного кордону, здійснення митного оформлення транспортних засобів тощо), суду не надав. Не доведеними є і ті обставини, що позивач не мав самостійного заробітку чи доходу з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Також суд враховує, що позивач приховав від відповідача шляхом відчуження без її згоди спільне майно, що також є обставиною, яка має важливе значення під час вирішення питання про відступлення від рівності часток сторін у спірному майні. Так, зі змісту рішення Радехівського районного суду Львівської області від 17.08.2023 у справі № 451/677/23, яке наявне у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що автомобіль марки «Peugeout» моделі «307», державний номерний знак [NUMBER] , був об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя. Однак дане майно було відчужене [PERSON] без згоди [PERSON] як іншого із подружжя, а кошти від його продажу не були використані на потреби сім`ї. Такі обставини дають суду підстави вважати, що [PERSON] умисно відчужив автомобіль, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності, та витратив кошти від його відчуження не на потреби сім`ї, тобто фактично вчинив дії на шкоду інтересам сім`ї. Указане, у свою чергу, призвело до необхідності звернення [PERSON] до суду за захистом свого порушеного [PERSON] права. Крім цього, суд приймає до уваги те, що з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12022216040000845 від 01.09.2022 вбачається, що сектором дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільський області за заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом того, що 28.08.2022 приблизно о 22 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , під час словесного конфлікту наніс [PERSON] удар в ділянку голови, чим спричинив останній тілесні ушкодження (а.с. 46). Суд враховує, що указаний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань сам по собі не підтверджує наявність вини [PERSON] в інкримінованому йому правопорушенні, однак свідчить про можливе вчинення останнім протиправних дій відносно [PERSON] , враховуючи наявність такого звернення до правоохоронних органів. Також у зв`язку із вчиненням [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] відносно позивача як відносно кривдника винесений терміновий заборонний припис серії АА № 225257, яким [PERSON] встановлено заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] терміном на 3 доби (а.с. 54). Так само рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2022 у справі № 607/14637/22 [PERSON] виданий обмежувальний припис з тих підстав, що, зокрема 18.10.2022 [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення домашнього насильства по відношенню до [PERSON] (а.с. 49-51). Усі ці обставини в сукупності суд вважає вагомими для вирішення питання щодо можливості відступлення від принципу рівності часток сторін у спільному майні, оскільки під час судового розгляду даного спору на підставі досліджених доказів суд встановив, що на утриманні відповідача перебувають двоє неповнолітніх дітей, а позивач аліменти на утримання дійте вчасно не сплачує, що призводить до періодичного виникнення заборгованості перед відповідачем. При цьому докази того, що під час спільного проживання сторін у шлюбі внесок позивача у матеріальне забезпечення сім`ї взагалі мав місце, суду не надані. Натомість суд встановив, що позивач вчиняв дії на шкоду інтересам сім`ї та відчужував без згоди відповідача спільне майно сторін. Більше того позивач неодноразово вчиняв по відношенню до відповідача домашнє насильство, наслідком чого стало порушення цивільних, кримінальних та адміністративних правових процедур для захисту відповідача від позивача як кривдника. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку про наявність правових підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, а тому приходить до переконання про визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права приватної власності на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Такий висновок суду є справедливим та покликаним на забезпечення досягнення завдання цивільного судочинства, що передбачає справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Отже, у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема у рівності всіх у своїх правах та перед законом, а справедливе застосування норм права повинно мати передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 8052 грн, що підтверджується квитанціями № 69010 від 06.04.2023 (а.с. 13) та № 45105 від 19.04.2023 (а.с. 23). Відтак приймаючи до уваги, що даний позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% судового збору у сумі 4026 грн, а 50% судового збору у сумі 4026 грн необхідно покласти на позивача.

Outcome: partial