Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON] (спадкодавець). Після смерті відкрилася спадщина, яку в рівних частинах прийняли п`ять осіб: батько [PERSON] , мати [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] 25 березня 2021 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяєва О. В. завела спадкову справу № 23/2020 та видала вищезазначеним особам свідоцтва про прав на спадщину за законом. Однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 45 м2, житловою 18,4 м2, не була включена до спадкової маси, оскільки була зареєстрована на ім`я відповідачки [PERSON] . [PERSON] заявила, що є одноособовим власником квартири та виявила намір продати квартиру. Крім того, відповідачка вказала на відсутність прав позивачів на спірну квартиру. Позивачі переконані, що такими діями відповідачка порушує їх цивільне право на частину квартири, яка на їх думку ними успадкована. Спірна квартира придбана спадкодавцем та відповідачкою в період шлюбу, а отже підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частках, а саме по кожному. Заявляючи таку вимогу, позивачі вважають, що з врахуванням часток у спільному майні подружжя право власності на частина спірної квартири в порядку спадкування набуто всіма спадкоємцями за законом в рівних частках, а саме по 1/10. Враховуючи вищенаведене, позивачі просять суд: 1.визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; 2.визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; 3.визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; 4.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 02 квітня 2021 року відкрив провадження у справі, призначив справу до розгляду. Ухвалою від 15 квітня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Також суд заборонив органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири [ADDRESS] . Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року у справі № 344 на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматизований справи між суддями та призначено судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою від 25 січня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивачі не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просять задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що з 14 жовтня 2000 року спадкодавець [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від шлюбу подружжя мало сина [PERSON] , [INFO] , а також сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 12 грудня 2015 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 04 серпня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяєва О. В. завела спадкову справу № 23/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] 04 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О. В. з заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом. 10 листопада 2020 року [PERSON] , батько спадкодавця відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О. В. з заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом. Також 10 листопада 2020 року до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О. В. звернулася з заявою про прийняття спадщини [PERSON] , мати спадкодавця відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 22 березня 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як законний представник малолітнього сина [PERSON] , подали приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвій О. В. заяви про видачу свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтв про право на спадщину за законом. За змістом вказаних заяв батьки та дружина спадкоємця зазначали, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: 1.квартири [ADDRESS] ; 2.частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] ; 3.частки в праві власності на садовий будинок [ADDRESS] .частки в праві власності на земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 1822083000:07:001:0449, площею 0,0450 га, яка знаходиться в СТ «Будівельник Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області; 5.частки у праві власності на грошові вклади з відповідними відсотками, нарахованою компенсацією та індексаціями, що знаходяться: 5.1.в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках карток: [NUMBER] у сумі 181,96 грн та [NUMBER] у розмірі, на рахунку приватного підприємця № [NUMBER] у розмірі 0,00 грн, на рахунку «Бонус плюс» зі всіма відсотками та компенсаціями; 5.2.в АТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10005/068 на рахунку [NUMBER] в сумі 0,00 грн, ТВБВ № 10005/066 на рахунку [NUMBER] в сумі 0,00 грн, [NUMBER] в сумі 1\~894,35 грн. 22 березня 2021 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяєва О. В. видала [PERSON] свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] . За змістом цього свідоцтва спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке указане в частці, що посвідчується цим свідоцтвом, складається з квартири [ADDRESS] . Також приватний нотаріус Ширяєва О. В. видала [PERSON] свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] , які зареєстровані в реєстрі за номерами 131, 132, 133, 134 відповідно, а саме на: 1.земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 1822083000:07:001:0449, загальною площею 0,0450 га, що знаходиться у СТ «Будівельник» Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області; 2.садовий будинок [ADDRESS] ; 3.грошові вклади з відповідними відсотками, нарахованою компенсацією та індексаціями, що знаходяться: 3.1.в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках карток: [NUMBER] у сумі 181,96 грн та [NUMBER] у розмірі, на рахунку приватного підприємця № [NUMBER] у розмірі 0,00 грн, на рахунку «Бонус плюс» зі всіма відсотками та компенсаціями; 3.2.в АТ «Державний ощадний банк України» у ТВБВ № 10005/068 на рахунку [NUMBER] в сумі 0,00 грн, ТВБВ № 10005/066 на рахунку [NUMBER] в сумі 0,00 грн, [NUMBER] в сумі 1\~894,35 грн. 22 березня 2021 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчено право власності [PERSON] на 1/5 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстроване в Спадковому реєстрі за номером 135. Аналогічні свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 1/5 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , видані приватним нотаріусом Ширяєвою О. В. на ім`я [PERSON] (свідоцтво зареєстроване за номером 136), [PERSON] (свідоцтво зареєстроване за номером 137), [PERSON] (свідоцтво зареєстроване за номером 138), [PERSON] (свідоцтво зареєстроване за номером 139) по 1/5 частки у праві власності на цю квартиру кожному. Також 22 березня 2021 року приватний нотаріус Ширяєва О. В. видала свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з частини квартири [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 140), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 141), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 142), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 143), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 144) по 1/10 частки у праві власності на вказане нерухоме майно кожному. Крім того приватний нотаріус Ширяєва О. В. 22 березня 2021 року видала свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він знаходиться, кадастровий номер 1822083000:07 [ADDRESS] , на ім`я: [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номерами 145, 150 відповідно), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номерами 146, 151 відповідно), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номерами 147, 152 відповідно), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номерами 148, 153 відповідно), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номерами 149, 154 відповідно) по 1/10 частки у праві власності на зазначене нерухоме майно кожному. Разом з тим 22 березня 2021 року приватний нотаріус Ширяєва О. В. видала свідоцтва про право на спадщину, а саме на частку грошових вкладів, що знаходяться на картках в АТ КБ «ПриватБанк» та в АТ «Державний ощадний банк України, на ім`я [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 155), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 156), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 157), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 158), [PERSON] (зареєстроване в реєстрі за номером 159) 1/10 частки у праві власності на зазначене майно кожному. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Так позивачі вважають порушеним їх право набуття у власність частки у спірному нерухомому майні, оскільки відповідачка заявляє своє одноособове право власності на спірну квартиру та перешкоджає кожному з позивачів набути в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/10 частку у праві власності на квартиру. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень\~статті 4 ЦПК України\~(справа про охоронюваний\~\~законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~\~Конституції\~\~і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний\~\~законом\~\~інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний\~\~законом\~\~інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~\~й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд,\~відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1)з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2)чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3)чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4)чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до пункту 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У спірних правовідносинах позивачі мають намір захистити свої порушені права на отримання оформлення частки у праві власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже,\~основною\~засадою правового регулювання спадкування за законом є принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга спадкоємців це певне (визначене законом) коло осіб з урахуванням ступеня їх спорідненості із спадкодавцем, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Отже, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18. Копії матеріалів спадкової справи № 23/2020, які знаходяться в матеріалах справи, свідчать про те, що звертаючись до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах сина [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зазначали серед переліку майна, на частку у праві власності на яке бажали отримати свідоцтва про право на спадщину за законом, спірну квартиру [ADDRESS] . Відсутні також докази відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії стосовно видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину за законом на частку у праві власності на спірну квартиру [ADDRESS] . У постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 752/9653/20 Верховний Суд, перевіряючи застосування судами попередніх інстанцій норм права у подібних правовідносинах, сформулював такий висновок: «…якщо набуте подружжям за час шлюбу майно оформлене на другого з подружжя, який ще живий, і спадкоємці не мають змоги довести факт існування спільного майна подружжя в нотаріальному процесі,\~у зв`язку з чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини,\~то лише тоді\~відповідний спадкоємець може звернутися до суду за правилами позовного провадження і захистити свої спадкові права, зокрема шляхом визнання права на спадкування частки спадкодавця(на відповідну частку у спільному майні подружжя), а у випадку відчуження майна після смерті спадкодавця другим з подружжя з позовом про стягнення грошової компенсації за свою частку у спадковому майні…». У спірних правовідносинах позивачі не довели наявність перешкод у вирішенні ними питання щодо оформлення права власності на частку у праві власності на спірну квартиру у позасудовому порядку, тобто не довели порушення чи невизнання їх цивільного права. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали суду від 15 квітня 2021 року.

Outcome: dismissed