Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

В квітні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовує тим, що 06 вересня 2020 року [PERSON] рухався по трасі Київ-Харків, в напрямку Києва, приблизно в 10-ти кілометрах від селища Іванці, Полтавської області, з дотриманням Правил дорожнього руху, однак був зупинений інспектором взводу №1 роти №2 УПП батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Подою А.М. Позивач наполягає на тому, що він рухався з дотриманням ПДР та навіть попри, відсутність підстав для його зупинки, зупинився на незаконну вимогу працівника поліції, який обмежив його у вільному пересуванні. Представник патрульної поліції поводив себе агресивно по відношенню до позивача, вимагав від останнього пред`явити водійське посвідчення та страховий поліс при цьому, відмовляючись виконати вимоги ч. 3 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію». Відповідно до ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» інспектор поліції може застосувати превентивні заходи зазначені в п. 4 (зупинка транспортного засобу) та в п. 1 (перевірка документів особи). Однак, ч. 2 ст. 31 Закону України, передбачає, що під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно - правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи. Однак, патрульним не було повідомлено позивачу підстав вказаних вище, що вже на його думку перевищенням службових повноважень [PERSON] та більш того, в разі виявлення патрульним, що позивач все ж таки вчинив адміністративне правопорушення, наприклад, їхав не пристебнутий, то патрульний повинен був розглянути справу встановити наявність/відсутність складу адміністративного правопорушення та скласти постанову про вчинення адміністративного правопорушення, яку в подальшому мав би надати позивачу. Таких дій патрульним вчинено не було, а звідси виходить, що застосування до позивача превентивних заходів, а саме зупинки транспортного засобу слід розцінювати як порушення його конституційних прав, а сам факт зупинки незаконним. В подальшому, патрульний не припинив свою агресивну та протиправну поведінку по відношенню до позивача, а навпаки почав вести себе більш зухвало, на запитання позивача щодо підстав зупинки, зазначив наступне «та без підстав, просто так, а що не можна?». Також, позивач акцентує увагу на тому. Що патрульний демонстрував своєю по віденкою та своїми висловами в його бік, що він при службових повноваженнях та може робити, що хоче. Скористатись юридично допомогою позивачу, патрульний відмовив. Не менш важливою обставиною було і те, що патрульний спілкувався з позивачем без захисної маски чи респіратора, тим самим порушуючи законодавство України про карантинні обмеження в зв`язку із розповсюдженням коронавірусної інфекції та ставлячи здоров`я позивача та пасажирів під загрозу. Після того, як патрульний відпустив позивача при цьому не склавши будь-яких адміністративних матеріалів, останній почав дзвонити та поскаржився на лінію «102», однак йому було повідомлено, що оскільки жодних матеріалів відносно нього не складались, а отже дії [PERSON] були законними. Повернувшись до Києва з адвокатом, яка була пасажиром позивача була сформована обґрунтована скарга на дії інспектора. 02.11.2020 року позивачу була надана відповідь на його скаргу №Н-878/41/26/03-2020 від 15.10.2020 року відповідно до якої заступник начальника Яковенко Є. не встановив ознак дисциплінарного проступку чи будь-яких інших неправомірних дій працівників УПП в Полтавській області. Позивач вважає, що з боку представника відповідача-1 є нічим іншим як прикриття незаконних дій своїх співробітників. Крім того, позивач звертався із заявою про злочин в порядку ст. 214 КПК України, про вчинення керівництвом відповідача -1 злочину за ознаками ч. 1 ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу». 14 січня 2021 року на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави по справі №554/11724/20-к були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 6202170000000096. 08 липня 2021 року Полтавським апеляційним судом позивачу було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги по справі №554/4432/21, тобто відмовлено в скасуванні постанови про закриття кримінального провадження від 20 квітня 2021 року. Таким чином, починаючи з 06.09.2020 року по 20.04.2021 року позивач відновлював свої порушені права передбачені Конституцією України та іншим законодавством України, але Полтавський апеляційний суд вирішив, що позиція слідчого викладена вірно, тобто, на думку, останнього позиція позивача ґрунтується на абстрактних доводах. Зважаючи на викладені обставини, співробітниками відповідача -1 була завдана моральна шкода позивачу, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Враховуючи характер, обсяг та глибину моральних страждань, їх тривалість, ступень зниження ділової репутації (позивач обіймав керівну посаду у фінансовій компанії), час та зусилля для відновлення попереднього стану, виходячи з засад розумності і справедливості, позивач вимагає стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. Ухвалою суду від 27 квітня 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін). Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. 22.05.2023 року від Державної казначейської служби України на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому просили відмовити позивачу у задоволені позову з підстав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. 29.05.2023 року від представника відповідача Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції - Каліновської О.Г. надійшов відзив на позовну заяву, у якій просять у задоволенні позову відмовити. Обгрунтовуючи відзив, посилається на те, що 15.09.2020 р. на адресу УПП в Полтавській області ДПП надійшла скарга від гр. [PERSON] на дії інспектора роти №2 батальйону УПП Поди А.М. З метою надання оцінки правомірності дій працівників поліції управлінням патрульної поліції в Полтавській області ДПП призначено перевірку за вказаним фактом. Проведення перевірки було доручено старшому інспектору з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Полтавській області ДПП Щеглову А.В., у ході проведення якої було встановлено, що Екіпаж «Алтей-72» у складі інспекторів взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Поди А.М. та лейтенанта поліції Сергієнка Д.В., заступили на денну зміну чергування з 07 год. 00 хв. по 19 год. 00 хв. 06.09.2020 р. для охорони громадського порядку на стаціонарній пост поліції Лубни та для нагляду за дотриманням ПДР учасниками дорожнього руху а/д Київ-Харків-Довжанський. Опитаний в ході перевірки інспектор взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції Пода А.М. пояснив, що 06.09.2020 р. під час патрулювання у складі екіпажу «Алтей-72» разом з лейтенантом поліції [PERSON] , на стаціонарному посту поліції Лубни, ним був зупинений автомобіль під керуванням гр. [PERSON] за порушення ПДР, а саме водій та пасажир були не пристебнуті пасками безпеки. Підійшовши до автомобіля, поліцейський повідомив причину зупинки водію, представився та на вимогу водія пред`явив службове посвідчення. Оскільки в цей час отримана екіпажем нагрудна відеокамера (відео реєстратор) знаходився у напарника, а інша камера була розряджена, поліцейський не зафіксував порушення ПДР водієм на носій інформації, обмежився лише профілактичною бесідою щодо дотримання ПДР, перевіривши документи у водія, побажав останньому щасливої дороги та продовжив нести службу. Також поліцейський пояснює, що спілкувався з водієм ввічливо не порушував правил етичної поведінки, маску поліцейський не одягав, оскільки знаходився на відкритому просторі, не в приміщенні, тому не порушував постанову КМУ №211. Отже вважають, що поліцейські діяли в межах чинного законодавства та відповідно до повноважень, наданих Законом України від 02.07.2015 р. №580-VІІІ «Про Національну поліцію», «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженою Наказом МВС України від 07.11.2015 р. за №1395 та не порушували «Правила етичної поведінки поліцейських», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1179 від 09.11.2016. Також не було встановлено ознак дисциплінарного проступку чи будь яких інших неправомірних дій працівників УПП в Полтавській області ДПП. Також сторона відповідача вважає, що позивач у своїй позовній заяв не наводить підтверджуючих фактів заподіяння йому моральної шкоди, та з яких міркувань він виходив визначаючи розмір нібито заподіяної шкоди. До позову не додається жодних доказів, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачу, а тому вважають, що вимога щодо відшкодування такої шкоди є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. 16.06.2023 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшло до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, а також відповідь на відзив, в якій представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги позивача. Ухвалою суду від 26.06.2023 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 06.07.2023 року від представника відповідача Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції - Каліновської О.Г. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди. Позивач та представник позивача подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, відзив на позов, письмові пояснення чи заперечення до суду не надавав. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судом встановлено, що 06 вересня 2020 року [PERSON] рухався по трасі Київ-Харків, в напрямку Києва, приблизно в 10-ти кілометрах від селища Іванці, Полтавської області, з дотриманням Правил дорожнього руху, однак був зупинений інспектором взводу №1 роти №2 УПП батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Подою А.М. Позивач наполягає на тому, що він рухався з дотриманням ПДР та навіть попри, відсутність підстав для його зупинки, зупинився на незаконну вимогу працівника поліції, який обмежив його у вільному пересуванні. Після того, як патрульний відпустив позивача при цьому не склавши будь-яких адміністративних матеріалів, останній почав дзвонити та поскаржився на лінію «102», однак йому було повідомлено, що оскільки жодних матеріалів відносно нього не складались, а отже дії [PERSON] були законними. Як зазначено у відзиві представника відповідача Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, що 15.09.2020 р. на адресу УПП в Полтавській області ДПП надійшла скарга від гр. [PERSON] на дії інспектора роти №2 батальйону УПП Поди А.М. З метою надання оцінки правомірності дій працівників поліції управлінням патрульної поліції в Полтавській області ДПП було призначено перевірку за вказаним фактом. Проведення перевірки було доручено старшому інспектору з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Полтавській області ДПП Щеглову А.В., в ході проведення якої було встановлено, що Екіпаж «Алтей-72» у складі інспекторів взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Поди А.М. та лейтенанта поліції Сергієнка Д.В. заступили на денну зміну чергування з 07 год. 00 хв. по 19 год. 00 хв. 06.09.2020 р. для охорони громадського порядку на стаціонарній пост поліції Лубни та для нагляду за дотриманням ПДР учасниками дорожнього руху а/д Київ-Харків-Довжанський. Протокол про адміністративне правопорушення або постанова відносно [PERSON] складено не було, а отже, позивач не порушував ПДР України. Тобто, зупинка позивача з підстав порушення ним ПДР України та при цьому не складання протоколу (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про незаконні дії посадових осіб, які не спростували в судовому засіданні зворотного. Разом із цим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки обвинувачення останнього у порушенні ПДР України та не складання на нього протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення через відсутність (несправність) нагрудних відеокамер у інспектора свідчить про те, що позивача незаконно зупинили, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відповідно до ч. 4 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 р. №1026 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 р. за № 28/32999, зазначено, що під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Частинами 5, 8, 9 вказаної Інструкції передбачено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Відповідальна особа забезпечує безперебійне заряджання портативного відеореєстратора впродовж 4 годин та експорт інформації під час під`єднання до док-станції в автоматичному режимі або в інший спосіб, визначений виробником такого відеореєстратора. У разі виявлення механічних пошкоджень портативного відеореєстратора або карти пам`яті відповідальна особа здійснює відповідний запис у Журналі обліку й письмово доповідає про цей факт керівнику органу, підрозділу поліції. Сторона відповідача не надала суду письмових доказі щодо несправності відео реєстратора інспектора УПП Пода А.М., а натомість у своєму відзиві відповідач зазначає «…..що в ході перевірки було досліджено відеоматеріали відзняті на нагрудні відеокамери (відео реєстратори) патрульних №ВІ-0064 та №ВІ-0080, закріплених 06.09.2020 р. в денну зміну чергування за інспекторами взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшим лейтенантом поліції Подою А.М. та лейтенантом поліції Сергієнком Д.В…..». При цьому, сам інспектор взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції Пода А.М. в своїх поясненнях наголошував на тому, що нагрудна камера (відеореєстратор) знаходився у напарника, а інша камера була розряджена, тому поліцейський не зафіксував порушення ПДР України водієм [PERSON] . Тобто, вказані відомості містять розбіжності, які в ході розгляду справи сторона відповідача не довела. Таким чином, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. Крім того, позивач звертався із заявою про злочин в порядку ст. 214 КПК України, про вчинення керівництвом відповідача -1 злочину за ознаками ч. 1 ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу». 14 січня 2021 року на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави по справі №554/11724/20-к були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 6202170000000096. 08 липня 2021 року Полтавським апеляційним судом позивачу було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги по справі №554/4432/21, тобто відмовлено в скасуванні постанови про закриття кримінального провадження від 20 квітня 2021 року. Cтаття 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачає чіткий перелік підстав для зупинення транспортного засобу поліцейським, і здійснюється лише у разі: 1. якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2. якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3. якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4. якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5. якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6. якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7. якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8. якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9. порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10. якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту. 11. якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених; 12. якщо наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених Так, працівники державної автомобільної інспекції крім перерахованих вище підстав мають право зупинити транспортний засіб у разі: 1.Відсутності номерного знака на транспортному засобі або наявності номерного знака, який не відповідає встановленим вимогам, закріплений у не встановленому для цього місці, закритий іншими предметами чи забруднений, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів; 2.Наявності даних про використання транспортного засобу з протиправною метою; 3.Проведення цільових заходів (операції, відпрацювання, оперативні плани) для перевірки документів на право користування і керування транспортним засобом, документів на транспортний засіб. Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху визначено, що водій на вимогу працівника поліції України зобов`язаний зупинитися з дотриманням приписів правил дорожнього руху. Працівники підрозділу поліції на дорозі - є працівниками органів Національної поліції України, законні вимоги яких повинні бути виконані. Водій зобов`язаний зупинити авто, не порушуючи діючі ПДР, тобто зупиняючи транспортний засіб, водій повинен забезпечити безпеку проїзду собі та іншим учасникам, не перешкоджати їм, навіть якщо працівник поліції України незаконно вимагає зупинитися негайно на його вимогу. Водій під час зупинення транспортного засобу має право: ? знати причину зупинки транспортного засобу з детальним описом підстав зупинки; ? зафіксувати автомобіль на якому несе службу поліцейський; ? при наявності аудіо- відеофіксуючого пристрою -фіксувати дії поліцейського; ? на вимогу учасника дорожнього руху поліцейський зобов`язаний пред`явити службове посвідчення; ? в разі огляду транспортного засобу, повинен бути складений протокол,один екземпляр якого водій має право отримати. Тобто, [PERSON] 06 вересня 2020 року здійснював рух на транспортному засобі, при цьому не допускав жодних порушень Правил дорожнього руху України. Попри відсутність порушень, працівники УПП без жодних законних підстав зупинили транспортний засіб позивача та почали наголошувати на тому, що позивачем порушено ПДР України, при цьому протокол або постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складено не було. Таким чином, працівниками поліції не було задокументовано та не доведено фактів порушення [PERSON] правил дорожнього руху України, які б відповідно до ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» давали б право працівникам поліції здійснити зупинку транспортного засобу позивача. Отже, позивач вважає, що незаконними діями інспектора взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції Подаю А.М., йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 150 000 грн.Неправомірні дії посадових осіб відповідача 1 поставили під сумнів ділову репутацію позивача. Переживання позивача супроводжувались інтенсивними негативними почуттями обурення через безпідставність звинувачень, власну безправність і приниження. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до п.2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові, підлягає відшкодуванню у випадку незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно з п.4 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до п.3, п.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; моральна шкода. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі зазначеного суд зробив висновок, що із матеріалів справи не встановлено, що позивач 06.09.2020 року допустив порушення ПДР України, за які його слід було зупиняти. Таким чином, умовою для виконання водієм вимог працівника поліції є передусім законність дій самого поліцейського. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що з Державного бюджету України на користь [PERSON] належить стягнути моральну шкоду. Однак суд вважає, що заявлений позивачем розмір морального відшкодуванням в розмірі 150 000 грн. є очевидно надмірним та не відповідає засадам розумності і справедливості, позивачем не надано обгрунтованого розрахунку такого розміру, тому з урахуванням вимог розумності, співмірності, достатності та справедливості становить 15 000 гривень. Згідно п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Тому судовий збір віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial