Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував у шлюбі, зареєстрованому 10 травня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №548. В період шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року, яке набрало 30 листопада 2020 року законної сили, шлюб між ними розірваний. Позивач зазначав, що в період шлюбу вони з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., право власності на яку 17 березня 2014 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на відповідачку [PERSON] .. В подальшому квартира [ADDRESS] була перебудована у житловий будинок, загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., якому було присвоєно нову адресу: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101. Крім того, в період шлюбу, а саме в 2019 році ними також була придбана сонячна електростанція, монтаж якої він здійснив на даху альтанки по [ADDRESS] . За договором на виконання електромонтажних робіт, укладеним з ФОП [PERSON] , останній прийняв на себе обов`язок і виконав встановлення обладнання для сонячної електростанції, а саме: фотомодулі Longi LR4-60HPH 355 16 шт. 1776 х1052; інвертор Growatt Hybrid SPH5000 1 щт.; акумулятори Kijo JDG 12 V 100 Ah 4шт.; кабельна продукція, монтажний комплект, комплект захисту, загальною вартістю за договором 173032,00 грн. Вказував, що наразі електричне обладнання працює, дохід від виробленої енергії надходить на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується електронними звітами. Також, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2019 року на його ім`я була придбана земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована в «садівничому кооперативі «Едем» Таїровської селіщної ради, Овідіопольського району, Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га, вартістю 375000,00 грн. 05 вересня 2019 року його право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, площею 0,1 га було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, в період шлюбу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142 ними був придбаний автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в., право власності на який 10 квітня 2018 року було зареєстровано за ним. Також, 30 червня 2020року на підставі договору купівлі - продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між ним та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» були придбані майнові права на житлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 61,34 кв.м., житловою площею 30,95 кв.м., суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн. Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, позивач просив суд: визнати за ним право власності на частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101); визнати за ним право власностіна частину сонячної електростанції, що встановлена на даху альтанки по [ADDRESS] та складається з фотомодуля Longi LR4-60HPH 355 16 шт. 1776 х 1052; інвертора Growatt Hybrid SPH5000 1 щт.; акумуляторів Kijo JDG 12 V 100 Ah 4 шт.; кабельної продукції, монтажного комплекту, комплекту захисту; визнати за ним право особистої власності на земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в «садівничному кооперативі «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га.; припинити право власності на частку в спільному майні подружжя [PERSON] на земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в «садівничному кооперативі «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га., виплативши їй компенсацію вартості припиненої частки в розмірі 150178,35 грн.; визнати за ним право особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в., який зареєстрований за [PERSON] з 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142; припинити право власності на 1/2 частки в спільному майні подружжя [PERSON] на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в., який зареєстрований за [PERSON] 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142, виплативши [PERSON] компенсацію вартості припиненої частки в розмірі 68322,82 грн.; визнати за ним право особистої власності на частку в майнових правах за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.; стягнути з відповідачки на його користь витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 10 травня 2011року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №548. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року шлюб між ними розірваний. Позивачка зазначала, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали майно, яке є їх спільною власністю, тому відповідно до діючого законодавства України, вона має право на його поділ. Оскільки відповідач ухиляється від досудового регулювання спору, то вона вимушена звернутися до суду з даними вимогами. Вказувала, що в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2019 року, оформленого на ім`я відповідача, ними була придбана земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована в «садівничому кооперативі «Едем» Таїровської селіщної ради, Овідіопольського району, Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га, вартістю 375000,00 грн. 05 вересня 2019 року право власності відповідача на земельну ділянку, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, площею 0,1 га було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, в період шлюбу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142 ними був придбаний автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в., право власності на який 10 квітня 2018 року було зареєстровано за відповідача. Зазначала, що 30 червня 2020року ними на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між відповідачем та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» були придбані майнові права на житлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 61,34 кв.м., житловою площею 30,95 кв.м., суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн. Отже в силу вимог діючого законодавства, вона має право на частину вищезазначеного майна. Також, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року вона придбала за 755000,00 грн. квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., право власності на яку було 17 березня 2014 року зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В подальшому квартира [ADDRESS] була перебудована у житловий будинок, загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., якому було присвоєно нову адресу: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101. Стверджувала, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які були передані їй в дар її батьками [PERSON] та [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування грошових коштів від 09 серпня 2021 року, укладеного між нею та [PERSON] , [PERSON] . Тобто, квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які були її приватної власністю, тому в силу ст. 57 СК України є її особистою власністю. Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд визнати за нею право приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., підсобного приміщення літ. «б», навісів літ. «В», «Г», мостіння,1, огорожі, №1-3; визнати за нею право власності на частину земельної ділянки № [NUMBER] , яка розташована в «садівничному кооперативі «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га.; визнати за нею право приватної власності на майнові права за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.; поділити автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в., який зареєстрований за [PERSON] , шляхом стягнення з останнього на її користь частину вартості автомобіля в розмірі 100000,00 грн. Ухвалою суду від 27 липня 2021 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 62-63). Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року строк підготовчого провадження по справі був продовжений (т. 1 а.с. 88-89). Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу №521/9935/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з цивільною справою №521/13689/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 97-98). Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року було продовжено строк проведення підготовчого провадження (т. 1 а.с. 213-213а). Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року за клопотання [PERSON] витребувані докази та викликані свідки (т. 2 а.с. 41-43) Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено (т. 2 а.с. 62-64). Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року по справі поновлено провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 73). Ухвалою суду від 05 жовтня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 90). Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року по справі призначена судова автотоварознавча експертиза (т. 2 а.с. 150-151). Ухвалою суду від 11 липня 2023 року по справі поновлено провадження та призначено судове засідання (т. 2 а.с. 162). Позивач за первісним позовом та відповідач за об`єднаним позовом та його представник, діюча на підставі ордеру від 06 липня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 11 червня 2021 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання уточнених позовних вимог, просили їх задовольнити у повному обсязі та слухати справу за їх відсутністю. Раніше надали відзив на об`єднану позовну заяву [PERSON] (т. 1 а.с. 52-53, 54, 56, 57, 203-207, т. 2 а.с. 173). Відповідачка за первісним позовом та позивачка за об`єднаним позовом та її представник, діючий за ордером від 22 лютого 2023 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 2 а.с. 114, 166, 169, 170). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги сторін підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 10 травня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №548. В період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 124). Дитина проживає з матір`ю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року, яке набрало 30 листопада 2020 року законної сили, шлюб між сторонами розірваний (т. 1 а.с. 14-15, 122-123). Встановлено, що в період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року придбали за 755000, 00 грн. квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м. (т. 1 а.с. 18-20). 17 березня 2014 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101 (т. 1 а.с. 21). З матеріалів справи вбачається, що в подальшому квартира [ADDRESS] була перебудована у житловий будинок під літ. «А», розташований по [ADDRESS] , який складається з двох житлових кімнат, площею 16,0 кв.м., 21,8 кв.м., коридору, площею 8,8 кв.м., кухні, площею 21,2 кв.м., санвузла, площею 4,8 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., господарчих споруд: підсобна під літ. «Б», навісу під літ. «В», , навісу під літ. «Г», мостіння -1, огорожа №1-3, що підтверджується технічним паспортом від 26 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 23-27). На підставі вищезазначених документів, право власності [PERSON] на житловий будинок під літ. «А», розташований по [ADDRESS] , який складається з двох житлових кімнат, площею 16,0 кв.м., 21,8 кв.м., коридору, площею 8,8 кв.м., кухні, площею 21,2 кв.м., санвузла, площею 4,8 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., господарчих споруд: підсобна під літ. «Б», навісу під літ. «В», , навісу під літ. «Г», мостіння -1, огорожа №1-3, було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1 а.с. 16-17). Згідно звіту про вартість житлового будинку по [ADDRESS] , станом на 04 жовтня 2021 року складає 504569,00 грн., еквівалент 18965,00 доларів США (т. 1 а.с. 173-184). Встановлено, що в період шлюбу, а саме в 2019 році сторонами також була придбана сонячна електростанція, монтаж якої був здійснений ФОП [PERSON] , який за договором на виконання електромонтажних робіт, встановив на даху альтанки по [ADDRESS] , наступне обладнання, а саме: фотомодулі Longi LR4-60HPH 355 16 шт. 1776 х1052; інвертор Growatt Hybrid SPH5000 1 щт.; акумулятори Kijo JDG 12 V 100 Ah 4шт.; кабельна продукція, монтажний комплект, комплект захисту, загальною вартістю 173032,00 грн.(т.1 а.с. 28, 29, 30, 31, 32-35, 36, 37, 47-51). Крім того, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2019року сторони придбали земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в «садівничому кооперативі «Едем» Таїровської селіщної ради, Овідіопольського району, Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га, вартістю 375000,00 грн. (т. 2 а.с. 58-59). 05 вересня 2019 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, площею 0,1 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1 а.с. 133-134, т. 2 а.с. 60). Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею-0,1га для індивідуального садівництва (кадастровий номер 5123755800:01:002:3693) за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селіщна рада, ОК «СК «ЕДЕМ», ділянка № [NUMBER] ( за межами населеного пункту) ринкова вартість земельної ділянки без ПДВ, станом на 04 жовтня 2021 року складає 293375,00 грн. (т. 1 а.с. 185-187, 188-200). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки №18-211208-06 об`єкт оцінки: земельна ділянка (кадастровий номер 5123755800:01:002:3693) площею 0,1000га, за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість земельної ділянки без ПДВ, станом на 08 грудня 2021 року складає 300356,70 грн. (т. 2 а.с. 20-26). Крім того, в період шлюбу сторонами, на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142 від 10 квітня 2018 року був придбаний автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в. (т. 1 а.с. 208). Тобто, право власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в. зареєстровано за [PERSON] . Згідно звіту в стислій формі про оцінку майна №18-211208-067 ринкова вартість автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в. , станом на 08 грудня 2021 року складає 136645,63 грн. (т. 2 а.с. 28-35). Встановлено, що в період шлюбу, а саме 30 червня 2020 року сторони на підставі договору купівлі -продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» придбали майнові права на житлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 61,34 кв.м., житловою площею 30,95 кв.м., суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн. (т. 1 а.с. 142, 146-151, 152-153, 143-144, 145). З матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2021 року [PERSON] по справі №521/9935/21 вніс на дипозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області UA418201720355249001000005435, ІПН/ЄДРПОУ 26302945 грошові кошти за частину вартості земельної ділянки 5123755800:01:002:3693, в розмірі 150178,35 грн. (т. 2 а.с. 27). Крім того, 09 грудня 2021 року [PERSON] по справі №521/9935/21 вніс на дипозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області UA418201720355249001000005435, ІПН/ЄДРПОУ 26302945 грошові кошти за частину вартості автомобілю «HONDA ACCORD», д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в. в розмірі 68322,82 грн. (т. 2 а.с. 35). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст.119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч.6 ст. 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Судом встановлено, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м.; сонячна електростанція, що встановлена на даху альтанки по [ADDRESS] ; земельна ділянка [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га.; автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2004 р.в. та майнові права, які придбані за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020 року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн. придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя, сторонами не спростована. При цьому, суд вважає, що твердження відповідачки [PERSON] за первісним позовом про те, що квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., яка в подальшому була перебудована у житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., вона придбала за особісті кошти, які отримала в дар від своїх батьків на підставі договору дарування від 09 серпня 2021 року, укладеного між [PERSON] та її батьками [PERSON] та [PERSON] , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що [PERSON] сім років тому отримала вказані кошти для придбання спірної квартири при укладенні договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року. Крім того, дані твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки на час придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 2011 року та поясненнями свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він проживає по сусідству, знає сторони 7 років, будинок придбали разом, але він був не доброму стані, тому вони робили ремонт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона є колишньою дружиною коханця [PERSON] . З [PERSON] познайомилася 08 березня 2020 року. Ремонт був в 2019 році, ще до знайомства з [PERSON] . Разом вже три роки. Автомобіль знаходиться у [PERSON] , іноді він ним користується, коштує приблизно 5-6 тисяч доларів. [PERSON] проектував сонячну електростанцію та її оплачував. (т. 2 а.с. 115, 116, 117, 118). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він є батьком [PERSON] , спірний будинок був придбаний за його кошти, які він давав без договору. Зять робив в будинку ремонт. Зараз в будинку проживає співмешканец доньки. Сонячна електростанція була придбана ними у шлюбі. Донька хоче компенсацію за половину автомобіля (т. 2 а.с. 145, 146, 148-149). Тому, самі по собі твердження [PERSON] про придбання спірної квартири за її кошти не можуть бути підставою для визнання за нею права особистої власності на спірний будинок. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині визнання будинку, розташованого по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., особистою власністю, слід відмовити, оскільки позивачка за об`єднаним позовом не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї. Крім того, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] за первісним позовом до [PERSON] в частині визнання за ним права особистої власності на земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в «садівничному кооперативі «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га. та припинення права власності [PERSON] на частку спірної земельної ділянки з виплатою їй компенсації вартості припиненої частки в розмірі 150178,35 грн. та в чистині визнання за ним право особистої власності на частку в майнових правах за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн., оскільки він не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, тоді як тягар доказування в цій частині позовних вимог покладається саме на нього. Крім того, відповідачка за первісним позовом [PERSON] заперечувала проти припинення її права власності на частку земельної ділянки № [NUMBER] , яка розташована в «садівничному кооперативі «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1 га. та виплати їй компенсації вартості частки вказанної земельної ділянки в розмірі 150178,35 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] за первісним позовом до [PERSON] щодо визнання за ним права власності на частину сонячної електростанції, яка розташована на даху альтанки по [ADDRESS] , то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. Поняття та співвідношення головної речі та приналежності у світлі питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно, також розкривалося у п. 1.2 («Деякі акценти державної реєстрації права власності на нерухоме майно») Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації", що були затверджені наказом Міністерства юстиції України № 660/5 від 14 квітня 2009 та діяли до квітня 2014 року). Так, Методичними рекомендаціями визначено, що приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ. Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі «опис нерухомого майна». Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти визнаватися не може. Поділ майна в натурі відповідно до часток співвласників у господарських будівлях (літні кухні, сараї тощо) без поділу в натурі будинку є неможливим, адже приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто господарські будівлі, які є підсобними будівлями приналежать до будинку, з яким складають одне ціле, де основним вважається будинок, який відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, на якій вони розміщені. Окремо зазначено, що відповідно до частини 4 статті 5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 26-3 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» адреса не присвоюється, зокрема, будівлям та спорудам, що є приналежністю відповідної будівлі або споруди. Отже головною річчю по [ADDRESS] є житловий будинок підліт. «А», а сонячна електростанція, яка розташована на даху альтанки по [ADDRESS] є приналежністю головної речі і без головної речі використовуватися не може, у зв`язку з чим право власності на сонячну електростанцію, яка розташована на даху альтанки по [ADDRESS] , як на окремий об`єкт визнаватися не може. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою В процесі судового розгляду встановлено, що автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , орган, що видав ТСЦ 5142 від 10 квітня 2018 року зареєстрований на ім`я [PERSON] і знаходиться в його користуванні. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] просить суд визнати за ним права особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску та бажає сплатити [PERSON] грошову компенсацію за частину вартості спірного автомобіля в розмірі 68322,82 грн., а [PERSON] просит стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за частину вартості автомобіля в розмірі 100000, 00 грн. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до звіту про оцінку майна №18-211208-067 риночна вартість автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску, на 08 грудня 2021 року складає 136645,63 грн. Отже [PERSON] надав докази риночної вартості спірного автомобіля. Встановлено, що позивачка [PERSON] судову автотоварознавчу експертизу, яка була призначена за ухвалою суду, не провела, а тому твердження останній щодо риночної вартості спірного автомобіля в розмірі 200000,00 грн. не знайшли свого підтвердження, та спростовуються звітом про оцінку майна №18-211208-067. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом до [PERSON] щодо визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску, припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску та стягнення з нього на користь [PERSON] грошової компенсації вартості частки спірного автомобіля в розмірі 68322,82 грн. підлягають задоволенню. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та поділ майна подружжя - частково, та визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101); визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки № [NUMBER] обслуговуючий кооператив «садівничий кооператив «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1000 га; визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію частини вартості автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску в розмірі 68322,82 грн.; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску, у зв`язку із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації частини вартості автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску в розмірі 68322,82 грн.; визнати за [PERSON] право власності на частку в майнових правах за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між ним та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн., а також визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., підсобного приміщення літ. «б», нависів літ. «В», «Г», мостіння, 1, огорожі, №1-3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 315297251101); визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки № [NUMBER] обслуговуючий кооператив «садівничий кооператив «Едем» Таїровська селищна рада, Овідіопольського району Одеської області, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123755800:01:002:3693, загальною площею 0,1000 га.; визнати за [PERSON] право власності на частину майнових прав (базовий актив форвардного контракту) вартістю 215216,00 грн. на житлове приміщення №37 за адресою: [ADDRESS] , за договором №БВ317174 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Компанія управління активами «Актив», яке діяло через ТОВ «Торговець цінними паперами «Перша глобальна ініціатива». Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ордеру від 06 липня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 11 червня 2021 року, вбачається, що [PERSON] здійснив оплату за правову допомогу в розмірі 19250,00 грн(т. 1 а.с. 52-53, 54, 55, 56). Отже, судові витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката у справі складають 19250,00 грн. Судом встановлено, що [PERSON] при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 16819, 61 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на його користь (т.1 а.с. 1, 2, т. 2 а.с. 4). Крім того, [PERSON] при зверненні до суду сплатила 10560,20 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на її користь (т. 1 а.с. 114, 115). На підставі ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, 15, 16, 202, 203, 316, 319, 655 ЦК України,

Outcome: partial