Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У вересні 2022 року позивч [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 61572,33 грн та 3 % річних в розмірі 13856,65 грн, а також судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.10.2014 у справі № 758/3383/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено, та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 126807,00 грн, а також 3% річних за період з 01.08.2013 по 01.02.2014 у розмірі 2209,00 грн, та судовий збір у розмірі 1290,17 грн, а всього суму в розмірі 130306,17 грн. Позивач вказує, що звернувся до виконавчої служби з метою примусового виконання зазначеного рішення суду, однак, станом на 01.11.2017 відповідач рішення суду не виконав. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.09.2019 у справі № 758/14367/17, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму інфляційних втрат за період з 01.06.2017 по 01.06.2019, в розмірі 138408, 98 грн, а також 3% річних від простроченої суми за період з 02.07.2017 по 01.07.2019 в розмірі 18517,76 грн, а всього суму в розмірі 156926,74 грн, а також судовий збір в сумі 1369,27 грн, а всього суму в розмірі 158296,01 грн. Позивач вказує, що і зазначена сума відповідачем на користь позивача в добровільному порядку сплачена не була. З огляду на несвоєчасне виконання зобов`язання зі сплати коштів за вказаним рішенням суду, в порядку ст. 625 ЦК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період із 01.10.2019 по 31.08.2022 інфляційні втрати в сумі 61572,33 грн, а також за період із 01.10.2019 по 31.08.2022 три відсотки річних в сумі 13856,32 грн. Посилаючись на викладене, позивач з метою захисту своїх прав вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути зазначені суми штрафних санкцій із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився. До суду подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.10.2014 у справі № 758/3383/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 126807,00 грн, а також 3% річних за період з 01.08.2013 по 01.02.2014 у розмірі 2209,00 грн, та судовий збір у розмірі 1290,17 грн, а всього суму в розмірі 130306,17 грн. Позивач вказує, що звернувся до виконавчої служби з метою примусового виконання зазначеного рішення суду, однак, станом на 01.11.2017 відповідач рішення суду не виконав, борг не повернув, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.09.2019 у справі № 758/14367/17, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму інфляційних втрат за період з 01.06.2017 по 01.06.2019 в розмірі 138408, 98 грн, а також 3% річних від простроченої суми за період з 02.07.2017 по 01.07.2019 в розмірі 18517,76 грн, а всього суму в розмірі 156926,74 грн, а також судовий збір в сумі 1369,27 грн. Позивач вказує, що і зазначена сума відповідачем на користь позивача в добровільному порядку сплачена не була, що також не було спростовано належними доказами в ході розгляду справи. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, останнім, в зв`язку з неналежним виконанням рішення суду у справі № 758/14367/17 було нараховано, в порядку ст. 625 ЦК України, за період із 01.10.2019 по 31.08.2022 інфляційні втрати в сумі 61572,33 грн, а також за період із 01.10.2019 по 31.08.2022 три відсотки річних в сумі 13856,32 грн, та зазначений розрахунок сторони позивача відповідачем в ході розгляду справи спростовано не було. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зобов`язання по стягненню боргу за рішенням суду зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов`язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В ході розгляду справи стороною позивача доведено не виконання відповідачем рішення суду у справі № 758/14367/17, відповідно до якого із відповідача на користь позивача було стягнуто кошти в загальному розмірі 158296,01 грн (156926,74 грн + 1369,27 грн), а тому, на переконання суду, вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій, в порядку ст. 625 ЦК України, є законними. Суд, при вирішенні даного спору, приймає до уваги те, що зазначене рішення суду на час розгляду даного спору є чинним, належним чином відповідачем не виконане, що свідчить про протиправне невиконання (неналежне виконання) відповідачем грошового зобов`язання за вказаний період, в т.ч. і за судовим рішенням, яке є чинним, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав, на переконання суду, є доведеними. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог також заслуговують на увагу, та жодними доказами в ході розгляду справи відповідачем спростовані не були. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача доведено факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в т.ч. не належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому суд вважає, що наявні законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved