Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів та повернення коштів, посилаючись на те, що 28.06.2022 між ним та ФО-П [PERSON] укладено договір у спрощеній формі, відповідно до якого позивач сплатив відповідачу 171 689,80 грн. за придбання та доставку бруківки Модерн Грейс (334,8 кв.м) та поребрика 50х15х5 сірого кольору L50w5 h15 (290 шт.), які мали бути доставлені 12.07.2022. Позивач вказує, що здійснив у приміщенні відповідача повну оплату у розмірі 100% на загальну суму 171 689,80 грн., на підтвердження чого позивачу було видано замовлення-рахунок № [NUMBER] від 28.06.2022. Проте відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо поставки замовленого товару. 06.12.2022 позивач звертався до відповідача з вимогою щодо повернення сплачених коштів. Проте на момент звернення позивача до суду кошти відповідачем не повернуті, придбаний товар не поставлений. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму сплачених згідно замовлення коштів у розмірі 171689,80 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 705,50 грн., які нараховані позивачем за прострочення виконання зобов`язання, а також моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.09.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, в матеріалах справи міститься відзив представника відповідача на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що наданий позивачем в якості доказу документ під назвою «Замовлення покупця №144 від 28.06.2022» не може бути визнано розрахунковим документом, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, особа, яка підписала вказаний документ нібито від імені відповідача йому не знайома, не має жодного відношення до відповідача, у трудових відносинах з відповідачем не перебуває. Зазначив, що вказаний документ не є також доказом укладення будь-яких договорів з відповідачем, жодних оплат за вказаним документом відповідач не отримував. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивачем було замовлено у відповідача наступні вироби: бруківку Модерн Грейс (334,8 кв.м) на суму 159364,80 грн. та поребрик 50х15х5 сірого кольору L50w5 h15 (290 шт.) на суму 12325 грн., на загальну суму 171689,80 грн., які мали бути доставлені 12.07.2022, що підтверджується замовленням покупця №144 від 28.06.2022 (а.с.7). Замовлення містить відмітку про його оплату у той же день. Внаслідок не поставки товару позивач 06.12.2022 звертався до відповідача з вимогою щодо повернення сплачених коштів, проте відповідачем товар не поставлений, кошти повернуті не були. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач суду показав, що він разом із своєю дружиною приїхав до магазину відповідача, поспілкувався з менеджером [PERSON] , який запропонував їм знижку на обраний товар, що і слугувало підставою для здійснення замовлення. Згодом приїхали до приміщення відповідача і передали кошти, менеджер їх перерахував та видав документ. В подальшому, у вересні місяці [PERSON] зателефонував та повідомив, що більше в тому магазині не працює, дав телефонний номер директора (відповідача по справі). Позивач зателефонував відповідачу та домовився про зустріч. Зустрівшись із відповідачем останній йому сказав, що не знає кому вони сплачували кошти, вони до нього не надійшли, проте пообіцяв, що питання буде закрите, вказував, що з ФО-П повернути кошти не зможе, а зможе повернути з підконтрольного йому ТОВ. Після цього позивач замовив плитку в іншому місці. Кошти відповідач позивачу так і не повернув. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що є дружиною позивача. Пояснила, що приїхала разом з чоловіком до магазину, поспілкувавшись з менеджером [PERSON] , вони домовилися про замовлення, потім приїхали та оплатили замовлення, після чого [PERSON] оформив замовлення покупця, поставив печатку «Сплачено», розписався та повідомив, що замовлення буде готове за два тижні. Відповідач відмовився бути допитаним в судовому засідання в якості свідка, пояснень такої відмови суду не надав. Разом із цим не заперечував проти того, що здійснює свою підприємницьку діяльність у магазині, куди приїздив позивач та має підконтрольне товариство. У відповідності до п.7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами. Згідно ст.655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.. Відповідно до ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, сторона відповідача вказувала на невідповідність вимогам чинного законодавства розрахункового документу наданого позивачем у якості доказу укладення між сторонами договору та здійснення оплати. Разом з тим, суд не може погодитися з таким твердженням виходячи з наступного. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач також показав, що він не наполягав на видачі розрахункового документу після здійснення оплати за замовлений товар, оскільки, відома практика діяльності ФО-П, які здійснюють свою діяльність у сфері роздрібної торгівлі, часто не видають відповідних документів з метою зменшення обсягу оподаткування. Враховуючи оформлення магазину (шоуруму), у позивача не виникло сумнівів, що відповідач може діяти недобросовісно. Сторона відповідача, у свою чергу не надала жодного доказу того, що у своїй діяльності застосовує РРО та відповідні докази надання інших розрахункових документів іншим покупцям. Окрім того, суд звертає увагу на те, що споживач є слабкішою стороною договору, а продавець зобов`язаний діяти добросовісно. Так, позивачем в якості доказу існування між сторонами правовідносин щодо купівлі-продажу товару було надано замовлення покупця №144 від 28.06.2022, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт замовлення товару та фактичне укладення договору на придбання товару, натомість стороною відповідача доказів на спростування вказаних обставин надано не було, відповідач відмовився бути допитаним в судовому засіданні в якості свідка, внаслідок чого суд уважає, що повідомлені стороною позивача обставини, є більш вірогідними, ніж заперечення сторони відповідача. Аналогічний стандарт доказування (переваги більш вагомих доказів), тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний, та особливості його застосування викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 29.01.2021 у справі № 922/51/20. Крім того, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України слідує, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю та повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18). Таким чином, суд приходить до висновку про існування між сторонами цивільно-правових (договірних) відносин щодо купівлі-продажу товару. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. У відповідності до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки судом встановлено, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу і умови договору відповідачем не виконані, при цьому сплачені позивачем кошти йому не повернуті, достатніх доказів на спростування вказаних обставин стороною відповідача не надано, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 171 689, 80 грн. сплачених згідно замовлення покупця №144 від 28.06.2022. Виходячи із вищенаведеного, позовні вимоги є правомірними, а тому підлягають задоволенню. Крім того, з огляду на ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних від простроченої суми боргу в межах суми заявлених позовних вимог за період з 15.12.2022 по 02.02.2023 у розмірі 705,50 грн., у відповідності до наступного розрахунку: - 3% річних від простроченої суми боргу за період з 15.12.2022 по 02.02.2023: 171689,80 грн. Х 3% Х 50 днів /100/365 = 705,50 грн. Разом з тим, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач посилався на те, що ним понесено моральні та душевні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразились у не поставці замовленого та оплаченого товару, а саме будівельних матеріалів, необхідних для покращення житлових умов його сім`ї, у зв`язку з чим порушено звичайний спосіб життя позивача, спричинено дискомфорт, позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, проте зазначені обставини не підтверджені відповідними доказами. Позивачем також не вказано, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., будь-яких розрахунків до матеріалів справи позивачем не надано, у зв`язку з чим підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. У відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] як споживач звільнений від сплати судового збору за позовом, що пов`язаний з порушенням його прав. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial