Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення. У своєму позові позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні належної йому, [PERSON] , 17/25 частини будинку [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , з 17/25 частини будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що він є власником 17/25 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Маючи намір розпорядитись своїм майном на власний розсуд, а саме проживати в цьому будинку, [PERSON] було виявлено, що в будинку проживає [PERSON] , який не є його родичем, та який самовільно вселився в його будинок. Починаючи з 2020 року позивач неодноразово звертався до відповідача, але отримував від нього відмову. Позивач також звертався до ВП №1 Кам`янського РУП із заявою про вжиття заходів щодо незаконного вселення [PERSON] в будинок [ADDRESS] , але йому було відмовлено в порушені кримінальної справи. Позивач зазначає, що відповідач не є членом його сім`ї, що відповідач вселився до 17/25 частини будинку [ADDRESS] без його згоди, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує його право на користування власністю. 26.11.2003 року [PERSON] , мати позивача, уповноважила [PERSON] користуватися та розпоряджатися, належну їй на підставі договору купівлі-продажу, 17/25 частками житлового будинку за номером [ADDRESS] , про що свідчить доручення від 26.11.2003 року. 21.06.2004 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] надав довіреність, в порядку передоручення уповноважено [PERSON] розпоряджатися майном, що належне [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, 17/25 частками житлового будинку за номером [ADDRESS] , про що свідчить доручення від 26.11.2003 року. В подальшому не було укладено ні одного договору міни, дарування, застави, оренди або купівлі-продажу 17/25 частки житлового будинку за номером [ADDRESS] , оформленого належним чином і посвідченого нотаріально. 26.11.2006 року доручення від 26.11.2003 року посвідченого Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю. зареєстрованого в реєстрі за №8212, яким [PERSON] уповноважила [PERSON] користуватися та розпоряджатися, належну їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.08.1978 року Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстровану в реєстрі за №3674, 17/25 частками житлового будинку за номером [ADDRESS] - припинило свою дію, тобто внаслідок його повного виконання. 17.07.1998 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Першою кам`янською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-1267, дублікат якого був виданий 16.02.2018 року Першою кам`янською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-283, спадкоємцем в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її син - [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 17/25 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На час прийняття спадщини право власності не переходило до будь-кого, не знаходилось в забороні щодо відчуження. Також позивач звертає увагу на те, що в Домовій книзі мається тільки одна відмітка про право власності спірного будинку [PERSON] від 24.01.2005 року, тому що [PERSON] надала дозвіл на проживання відповідача в будинку, так як він був родичем [PERSON] , доки позивач був на заробітках, впустила тимчасово на три роки проживати відповідача за умови сплати останнім комунальних послуг, але він наробив величезних боргів, через що будинок був відключений від системи газопостачання, борги сплачував позивач, про що свідчить виконавчий лист №2-2520-2010 від 20.03.2011 року. Відповідач надав суду відзив, в якому зазначив, що повністю не згоден з позовною заявою. Зазначає, що [PERSON] було надано доручення на ім`я [PERSON] після отримання нею частини коштів за 17/25 частки житлового будинку (зі слів [PERSON] , який виступав посередником між ним та [PERSON] ). [PERSON] надав відповідачу передоручення на право розпоряджатися 17/25 частками житлового будинку. В пакеті документів була знайдена розписка від [PERSON] на отримання коштів у рахунок продажу дому. 8 травня 2004 року відповідач зазначає, що заселився в будинок на [ADDRESS] . 2 вересня [PERSON] залишив помешкання, забравши всі свої речі, отже твердження позивача, про те що відповідач вселився самовільно не є правдою. 24 січня 2005 року була створена окрема домова книга на 17/25 частку будинку з позначенням «29/1» та «29/2». 26 листопада 2006 року дія доручення скінчилась. Частина будинку (17/25) так і не була переоформлена належним чином. Вперше за ці роки [PERSON] прийшов на подвір`я будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] з вимогою, щоб відповідач залишив будинок у липня 2022 року. З 2004 року до липня 2022 року претензій на власність, проживання та реєстрації відповідача з 2006 року за даною адресою зі сторони позивача не було. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов та в поясненнях по справі. III. Процесуальні дії по справі. 17 листопада 2022 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.11.2006 року власником 17/25 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого 29.08.1978 р. Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3674. Згідно доручення від 26 листопада 2003 року [PERSON] уповноважила [PERSON] користуватися та розпоряджатися (обміняти, подарувати, заставити, здати в оренду або продати за ціну та на умовах на свій розсуд) належним їй на підставі Договору купівлі-продажу. посвідченого 29.08.1978 р. Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3674, 17/25 частками жилого будинку за номером [ADDRESS] . Доручення видане з правом передоручення, строком на три роки і дійсне до 26 листопада 2006 року. Це доручення посвідчене приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю. Зареєстровано в реєстрі за №8212. Згідно довіреності від 21 червня 2004 року [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , на підставі її довіреності, посвідченої 26.11.2003р. Жидковим В.Ю., приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №8212, цією довіреністю в порядку передоручення уповноважив [PERSON] розпоряджатися (подарувати [PERSON] або обміняти, подарувати, заставити, здати в оренду, продати за ціну та на умовах на свій розсуд будь-якій особі) належним [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу. посвідченого 29.08.1978 р. Третьою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3674, 17/25 частками жилого будинку за номером [ADDRESS] . Довіреність видана без права передовіри і дійсна до 26 листопада 2006 року. Це доручення посвідчене приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю. Зареєстровано в реєстрі за №3576. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 листопада 2021 року, виданого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Парусниковою І.О. (а.с.6), та інформації №324761725 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.03.2023 року [PERSON] є власником 17/25 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту №17/10/2 про підтвердження факту проживання особи від 04 квітня 2023 року, виданого Квартальним комітетом Заводського району м.Кам`янське, вбачається, що у квартирі за адресою [ADDRESS] з 2003 року постійно проживає [PERSON] . В матеріалах справи міститься розписка [PERSON] від 27.11.03 року, відповідно до якої [PERSON] отримав суму грошей 530 грн. в рахунок будинку, що продається. Також в матеріалах справи міститься домова книга на будинок за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] .. Згідно копії виконавчого листа по справі №2-2520-2010р. від 20 серпня 2010 року з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 3671,08 коп.. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Суд, вислухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Житлового кодексу та Цивільного кодексу України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Порушення хоча б одного елементу права власності є порушенням права власності в цілому. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Судом встановлено те, що [PERSON] є власником 17/25 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач ніколи не був членом родини позивача, не веде з ним спільного господарства. Позивач не надавав свого погодження на проживання відповідача в спірній квартирі, жодних договірних зобов`язань між сторонами не існує. Відповідно до акту №17/10/2 про підтвердження факту проживання особи від 04 квітня 2023 року, виданого Квартальним комітетом Заводського району м.Кам`янське, вбачається, що у квартирі за адресою [ADDRESS] з 2003 року постійно проживає [PERSON] . Відповідно до відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про надання інформації вбачається, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи викладене, хоча відповідач і проживає у спірній квартирі тривалий час, але його перебування в цій квартирі порушує права позивача як власника на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] із спірної квартири без надання йому іншого житлового приміщення відповідає пропорційності у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що ця квартира не належить відповідачу на підставі права власності. Аналогічний правовий висновок у подібній справі викладено Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 701/359/21 (провадження № 61-5541св22). Щодо посилання відповідача на те, що він придбав та є власником спірного нерухомого майна, а саме 17/25 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, на підтвердження його укладення відповідач доказів не надав. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). VI. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: approved