Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

В липні 2021р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідача ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь: компенсацію за невчасний розрахунок при звільненні в сумі 512712,69 грн.; судовий збір - 5127,13 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4522,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01 липня 2011р. Наказом відповідача від 28 травня 2020р. її було звільнено з роботи з посади начальника служби прийому та розміщення, за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/21255/20, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за березень, травень 2020р. та компенсацію частини щорічної невикористаної відпустки в сумі 101036,10 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за березень 2020р. в сумі 238,64 грн.; компенсацію за невчасний розрахунок при звільненні в сумі 70372,33 грн.; моральну шкоду в сумі 1000,00 грн.; здійснено розподіл судових витрат. На думку позивачки, відповідачем як роботодавцем в межах примусового виконання зазначеного вище рішення суду не було їй сплачену частину суми коштів, яка була стягнута судом на її корись у розмірі 238,64 грн., а тому на час звернення до суду з вказаним позовом, відповідач продовжує порушувати її права, як працівника, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права, і на підставі положень ст. 117 КЗпП України, просила суд стягнути відповідну компенсацію за період часу з 16 липня 2020р. по 07 липня 2021р. у вигляді середнього заробітку, в розмірі 512712,69 грн. (без врахування податків та інших обов`язкових платежів). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадженні з повідомленням (викликом) учасників справи. 16 листопада 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 71, 72), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що аргументи сторони позивача, про наявну суму заборгованості і не виконання відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/21255/20 є помилковими, оскільки 03 листопада 2021р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 9) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а сума компенсація, яка була стягнута за цим рішенням суду, також була сплачена стороною відповідача в повному обсязі. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений, в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. Суд, вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідача, в силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно наказу відповідача від 01 липня 2011р. за № 112-р, позивачка була прийняття на роботу на посаду начальника служби прийому та розміщення, на підставі безстрокового трудового договору. Наказом відповідача від 28 травня 2020р. №89-к/тр про припинення трудового договору, позивачку було звільнено з роботи, за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/21255/20, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за березень, травень 2020р. та компенсацію частини щорічної невикористаної відпустки в сумі 101036,10 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за березень 2020р. в сумі 238,64 грн.; компенсацію за невчасний розрахунок при звільненні в сумі 70372,33 грн.; моральну шкоду в сумі 1000,00 грн.; здійснено розподіл судових витрат. 12 лютого 2021р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано позивачці виконавчий лист з примусового виконання зазначеного вище рішення суду. 29 березня 2021р. постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) Полісмака О.О. було відкрито виконавче провадження. 06 липня 2021р. постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) Полісмака О.О. було знято арешт з коштів боржника, у зв`язку з виконання боржником вимог виконавчого документу в повному обсязі. 03 листопада 2021р. постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) Полісмака О.О. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 12 лютого 2021р., на підставі п. 9) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена постанова старшого державного виконавця від 03 листопада 2021р. про закінчення виконавчого провадження набрала законної сили, і стороною стягувача не була оскаржена, в установленому законом порядку. За змістом ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (06 липня 2021р.), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що станом на час подання цього позову до суду - 07 липня 2021р., відповідачем не здійснено сплата суми заборгованості позивачці, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/21255/20, в межах відкритого виконавчого провадження (з примусового виконання виданого судом виконавчого листа) у розмірі 238,64 грн. Проте, як встановлено судом, станом на 06 липня 2021р. відповідач, як боржник, в межах виконавчого провадження № 64915626, сплатив всю суму заборгованості, в тому числі компенсацію, в порядку ст. 117 КЗпП України, за період часу з 29 травня 2020р. по 15 липня 2020р. включно, що було визначено вищенаведеної постановою старшого державного виконавця від 06 липня 2021р. Таким чином, станом на час звернення до суду з вказаним позовом - 07 липня 2021р., стороною відповідача не було порушено права позивачки в частині сплати суми заборгованості по заробітній платі. Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, не було подано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження невиконання відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/21255/20, в сумі 238,64 грн. До того ж, в судовому засіданні, представник позивачки не міг пояснити суду, що якщо роботодавцем, як боржником не виконано в повному обсязі рішення суду, чому позивачкою, як стягувачем не були оскаржені в судовому порядку відповідні постанови старшого державного виконавця від 06 липня 2021р. про зняття арешту з коштів боржника та від 03 листопада 2021р. про закінчення виконавчого провадження відповідно. Разом з тим, як встановлено судом в період часу, протягом якого роботодавцем (відповідачем) не було сплачено працівнику (позивачці) сума заборгованості з заробітної плати становила з 16 липня 2020р. по 06 липня 2021р. Однак, слід зазначати, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц). Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 р. у справі №711/4010/13. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивачки до суду сума невиплаченої заробітної плати їй була сплачена, а тому сума компенсації у зазначений вище період часу є завищеною, а тому вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку, суд враховує, що з 24 лютого 2022р., відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Безумовно, що стан війни в Україні створює перешкоди для реалізації будь-яких прав. А тому, беручи до уваги не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку з розміром заборгованості по заробітній платі, який існував, характером цієї заборгованості, підстави, що унеможливлювали здійснити відповідачу своєчасно виплатити заробітну плату, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у сумі 10000,0 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, проте при вирішенні спору судом, враховано, що стороною позивача вже було отримано компенсацію, в порядку ст. 117 КЗпП України, на підставі вищезазначеного рішення Шевченківського районного суду м. Києва, а тому враховуючи принцип співмірності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення компенсації (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково, зменшивши відповідний розмір. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню, пропорційно до частини задоволених вимог судовий збір у розмірі 908,0 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,0 грн.

Outcome: partial