Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Левченко М.Д., звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем [PERSON] позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2009 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року (справа №711/4452/20) шлюб між ним та [PERSON] розірваний. Квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.01.2003 року приватним нотаріусом Довгань О.Я. З 29.03.2013 року в даній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача, яка тривалий час не проживає в цій квартирі, не несе витрати по утриманню майна, не сплачує комунальні послуги, а на прохання позивача знятися з реєстрації - не реагує. А тому, позивач вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.08.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до початку розгляду справи від його представника - адвоката Левченко М.Д. надійшла заява, в якій остання підтримала позовні вимоги та просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи від її представника - адвоката Дон В.О. надійшла заява, в якій останній просив проводити розгляд справи без участі відповідача та його представника, зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Як визначено в статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За змістом статей 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року (справа №711/4452/20) шлюб між сторонами розірваний. Судове рішення набрало законної сили. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 343462435 від 20.08.2023, квартира № 211 в будинку [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу№131, посвідченого 21.01.2003 року приватним нотаріусом Довгань О.Я. Згідно карток обліку реєстрації місця проживання вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 31.01.2022, 14.10.2022, 30.03.2023 - [PERSON] з квітня 2020 по 30 березня 2023 року не проживає за її зареєстрованим місцем проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] без поважних причин повністю втратила зв`язок з помешканням, її речі у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає в квартирі з поважних причин. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, як бувшим членом сім`ї позивача (колишня дружина), тобто створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] була членом сім`ї позивача, проте, на даний час, між сторонами припинені сімейні відносини, шлюб розірваний; вона не проживає в квартирі [ADDRESS] з квітня 2020 року та не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, квартирою не цікавиться, внаслідок чого позивач не може користуватися своїми правами щодо користування та розпорядження своїм нерухомим майном, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач відповідно до пенсійного посвідчення серія [NUMBER] від 17.05.2016 (№ [NUMBER] ) є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судового збору в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved