Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

І. Стислий виклад позицій представника позивача, відповідача 18.07.2023 Шаргородська міська рада Вінницької області, як орган опіки та піклування звернулася до суду в інтересах дитини [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у якому зазначила, що у службі у справах дітей Шаргородської міської ради на обліку дітей, які перебувають в складних життєвих обставинах перебуває малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] . Батько дитини записаний відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). Службою у справах дітей Шаргородської міської ради було порушено питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки матір невиконувала батьківських обов`язків та зловживала спиртними напоями. Неодноразово сім`ю відвідували соціальні працівники та сімейний лікар. Під час останнього візиту було виявлено, що [PERSON] та її співмешканець [PERSON] перебували в стані алкогольного сп`яніння, в будинку було брудно, холодно. Малолітній [PERSON] не був відповідно одягнений, тому руки і ноги дитини мали синій колір. Після чого, матір з малолітнім було поміщено до дитячого відділення КНП «Шаргородська центральна районна лікарня», де [PERSON] власноруч написала заяву про тимчасове влаштування дитини в будинок дитини терміном на 6 місяців. За цей період остання обіцяла вирішити свої матеріальні та побутові проблеми, змінити поведінку і спосіб життя. Після чого, зобов`язувалась забрати сина з будинку дитини. Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 03.12.2020 №148 «Про влаштування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до Тульчинського будинку дитини», дитину було влаштовано до закладу.Хлопчик поступив в будинок дитини маючи перинатальне пошкодження ЦНС гіпоксично-ішемічного генезу, рахіт ІІ, підгострий перебіг середнього ступеня важкості, білково-енергетичну недостатність ІІ ступеня. Перебуваючи в будинку дитини, [PERSON] був під постійним наглядом лікарів та працівників закладу. Стан здоров`я дитини покращився, але хвороба серця потребувала хірургічного втручання. Пізніше, в травні 2022 року дитині було проведено ендоваскулярне оперативне втручання - ендоваскулярне закриття ДМПП оклюдером. З даною сім`єю проводилася постійна робота: обстеження матеріально-побутових умов проживання, профілактичні бесіди та спілкування в телефонному режимі. [PERSON] ніде не працює та доходів не має, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася. В жовтні 2022 року було розпочато соціальний супровід сім`ї, а в квітні 2023 року - завершено, оскільки не були подолані складні життєві обставини у зв`язку з невиконанням отримувачем [PERSON] соціальних послуг плану соціального супроводу без поважних причин, яка неодноразово була в стані алкогольного сп`яніння, вела себе агресивно та не реагувала на зауваження з боку членів комісії.За час перебування сина в закладі мати не відвідувала його, в телефонному режимі станом здоров`я, зростанням та розвитком хлопчика не цікавилася.На засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Шаргородської міської ради [PERSON] не з`явилася. Члени комісії в телефонному режимі спілкувалися з останньою, яка підтвердила, що жодного разу не навідувала дитину в закладі, матеріально не допомагала, в телефонному режимі цікавилася життям сина лише кілька разів. Посилаючись на зазначене вище, а також на те, що відповідач [PERSON] вихованням дитини не займається, матеріально не допомагає, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, Шаргородська міська рада як орган опіки та піклування просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; передати малолітню дитину [PERSON] органу опіки та піклування Шаргородської міської ради для вирішення питання про подальше влаштування; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. У підготовчому засіданні представник позивача -Шаргородської міської ради як органу опіки та піклування Бабій С.В. позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; передати малолітню дитину [PERSON] органу опіки та піклування Шаргородської міської ради для вирішення питання про подальше влаштування; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] на виклик суду не з`явилася, але від неї 21.08.2023 надійшла письмова заява про розгляд справи в її відсутності, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Просить ухвалити рішення у підготовчому засіданні (а.с. 71-72). ІІ. Заяви, клопотання учасників справи 21.08.2023 від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності в підготовчому засіданні (а.с. 71-72). Інших заявта клопотань, пов`язаних з розглядом справи, учасники справи не заявляли. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 19.07.2023 позовну заяву Шаргородської міської ради Вінницької області, як органу опіки та піклування в інтересах дитини [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Відкрито підготовче провадження. Підготовче засідання призначено на 17.08.2023 (а.с. 61-62). Відповідачу [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с. 61-62). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні в правовідносинах, що виникли між сторонами. Відповідач [PERSON] позов визнала, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, судом не встановлено. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом У справі, що розглядається судом встановлено, що [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 12.05.2020 (а.с.9). Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження вбачається, що відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с.10). Мати малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] вихованням сина не займається, матеріальної допомоги на його утримання не надає, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, що свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків. Дитина, маючи матір, фактично позбавлена материнського піклування внаслідок свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Наказом служби у справах дітей Шаргородської РДА №025 від 03.12.2020 та наказом відділу справах дітей Шаргородської міської ради №55-025ОД від 26.02.2021 взято на облік малолітню дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] (а.с.11,12). Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 03.12.2020 №148 «Про влаштування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до Тульчинського будинку дитини», дитину влаштовано до вказаного закладу.Хлопчик поступив в будинок дитини маючи перинатальне пошкодження ЦНС гіпоксично-ішемічного генезу, рахіт ІІ, підгострий перебіг середнього ступеня важкості, білково-енергетичну недостатність ІІ ступеня (а.с.14,19). Відповідно до довідки-характеристики, виданої виконкомом Шаргородської міської ради Вінницької області №899 від 10.05.2023, [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , освіта середня, не одружена, не працює. Склад її сім`ї: син [PERSON] , 2020 р.н. Іншими даними на гр. [PERSON] міськвиконком не володіє (а.с.33). У період з 25.11.2020 по 20.03.2023 під час обстежень матеріально - побутових умов проживання [PERSON] встановлено, що вона проживає разом зі своїм співмешканцем [PERSON] , сином [PERSON] та дітьми співмешканця [PERSON] , [PERSON] у квартирі площею 63 м2, що складається з 4-х кімнат: вітальні, дитячої, 2-х спалень, коридору, що слугує і кухнею, ванної кімнати. Будинок підключений до електромережі, опалення пічне. Умови проживання задовільні. Сім`я забезпечена гігієнічними засобами та необхідними продуктами харчування. Сім`я проживає на допомогу на дитину, яку отримує [PERSON] та тимчасові заробітки [PERSON] [PERSON] зловживає спиртними напоями. Син [PERSON] - [PERSON] вже третій рік перебуває у Тульчинському будинку дитини, а мати жодно разу його не навідала (а.с.34-41). Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього сина [PERSON] підтверджується також висновком органу опіки та піклування Шаргородської міської ради (а.с. 57-58), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Шаргородської міської ради №160 від 16.06.2023 вирішено затвердити висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.56). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання і утримання малолітнього сина [PERSON] , не забезпечує належних умов для його проживання та навчання, не дбає про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям сина, не забезпечує матеріального утримання, не виявляє інтересу до умов проживання та виховання дитини, не спілкується з дитиною. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), у судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. У пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом забезпечено учасникам справи дотримання принципу процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала, на виклик суду повторно не прибула, позовні вимоги визнала шляхом подачі до суду письмової заяви про це. Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при ухваленні рішення суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду у справах даної категорії. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №209/2821/15-ц, від 21.11.2018 у справі №201/6232/17 визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі, що розглядається судом встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання і утримання малолітнього сина [PERSON] , не забезпечує належних умов для його проживання та навчання, не дбає про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям сина, не спілкується з дитиною, Мати не забезпечує матеріального утримання, не виявляє інтересу до умов проживання та виховання дитини, її поведінка є винною і змінити її в кращу сторону неможливо. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо відповідальності батьків за невиконання обов`язків по вихованню дитини,які регулюються ст.ст. 51Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 141, 150, 164, 165, 166, 171,180 СК України, ЗУ "Про охорону дитинства". Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»… У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (справа «Мамчур проти України», № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею…(ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства"). За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Відповідно до п.п. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Пленум ВС України у п.15 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. У судовому засіданні малолітній [PERSON] , [INFO] не опитувався, з огляду на його вік (три роки). VІ. Висновки суду У справі, що розглядається, суд, дослідивши всі обставини, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що позивачем надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] є виправданим, доцільним та пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дитини на зростання у безпечному середовищі. Таке втручання відповідатиме найвищим інтересам дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.166 СК України). Відповідно до ст. ст.180-183, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У разі ухилення батьків від виконання цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються з матері, батька дитини в частці від їх доходу і (або) у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище платника аліментів [PERSON] , яка офіційно ніде не працює, разом з тим спроможна сплатити аліменти на утримання сина у мінімальному гарантованому розмірі, визначеному в ч.2 ст.182 СК України. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір в розмірі 1073,60 грн. У силу ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved