Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] \~звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом\~до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача розміру вартості майнової шкоди в сумі 135284,93 грн. та судових витрат, з посилання на те, що вказана шкода завдана позивачеві внаслідок скоєння відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.03.2023 року, вина якого встановлена постановою Овідопольського районного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №509/1630/23. Як вказує позивач, відповідачем в добровільному порядку розмір завданої шкоди не сплачено, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси 29.05.2023 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 06.09.2023 року з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] (надалі за текстом Відповідач) у судове засідання призначене на 06.09.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання відповідача, уся судова кореспонденція суду, у тому числі копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позовної заяви з додатками до неї, судові повістки, скеровувались судом разом з рекомендованим поштовим повідомленням про відправлення поштової кореспонденції на ім`я [PERSON] за вказаною адресою місця реєстрації, яка повернута до суду без вручення, з підстав адресат відсутній за вказаною адресою. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 275 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.03.2023 року о 15:50 год. в Одеській області, Одеському районі, с.Санжійка, вул Приморська 9, перехрестя вул.. Новоселів, [PERSON] керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz», реєстраційний номер [NUMBER] , та на виїзді на нерегульоване перехрестя не надав перевагу в русі автомобілю марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення. Вищевказані обставини встановлені постановою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №509/1630/23, що набрала законної сили. Вказаною постановою судді визнано винним [PERSON] , [INFO] , у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто його до відповідальності, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 850,00 грн. Відповідно до ч.6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, факт дорожньо-транспортної пригоди, обставини її вчинення а також винуватість відповідача [PERSON] у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 27.03.2023 року, є доведеними обставинами і додатковому доказуванню в цій цивільній справі не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України,\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України,\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.\~Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, як передбачено вимогами ст. 1188 ЦК України. Відповідно до вимог п. 3,\~\~4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами та доповненнями, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, а шкода, заподіяна одному з володільців\~\~з вини іншого - відшкодовується винним. Як вбачається з матеріалів справи, власником транспортного засобу, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.03.2023 року та скоєна з вини відповідача, а саме автомобіля марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до п. 21.1. ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.\~Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладення договору страхування є необов`язковим.\~Транспортний засіб має відповідати вимогам, передбаченим\~пунктом 1.7\~статті 1 цього Закону, з моменту взяття ним участі в дорожньому русі на території України.\~Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з\~пунктом 13.1\~статті 13 цього Закону. У свою чергу, згідно п. 1.7. статті 1 вищевказаного Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. З поданих до суду матеріалів цивільної справи вбачається, що транспортний засіб, яким керував позивач, на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.03.2023 року, не мав поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Разом з тим, як вбачається, [PERSON] , станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, мав статус учасника бойових дій, і користувався пільгами встановленими законодавством України, що підтверджується наявним в матеріалах спарви посвідченням № [NUMBER] , виданим 10.02.2006 року. У відповідності до положень ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Як вбачається, позивач звертався з відповідною заявою про відшкодування матеріальної шкоди до МТСБУ, однак відповіддю від 04.04.2023 року за №3-01б/11121, [PERSON] відмовлено у відшкодуванні шкоди, з підстав того, що хоча передбачені п. 13.1. статті 13 Закону категорії громадян (учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності), звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керовані такими особами транспортні засоби без укладання щодо них договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не відносяться до забезпечених транспортних засобів, згідно п. 1.7 ст. 1 Закону. Отже, транспортний засіб марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідає вимогам п. 1.7. ст. 1 Закону та не є забезпеченим. З огляду на зазначене, МТСБУ не має правових підстав для здійснення відшкодування з фонду захисту потерпілих. Також, з матеріалів справи не вбачається того, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була забезпечена, як того вимагає Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З метою вказаних обставин, судом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, було перевірено ці обставини за допомогою реєстру чинності полісу внутрішнього страхування, який перебуває у вільному доступі на офіційному сайті МТСБУ, режим доступу до якого забезпечується за посиланням: https://policy-web.mtsbu.ua/, та встановлено, що за транспортним засобом з реєстраційним номером [NUMBER] , яким керував відповідач, станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, відсутня інформація про чинний поліс внутрішнього страхування цивільно-правової відповідальності. Як зазначено у ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідачем [PERSON] не надано до суду жодних доказів на спростування заподіяння шкоди майну позивача, зокрема, не оскаржено постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, як і не надано доказів на спростування інших обставин, зазначених у позовній заяві, у тому числі на підтвердження наявності чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.03.2023 року. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про наявність у позивача підстав на відшкодування завданої майнової шкоди з відповідача, як винної особи у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 27.03.2023 року. Згідно висновку судового експерта Крутих Є.О. №69-23 експертного транспортно-товарознавчого дослідження, колісного транспортного засобу марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , складеного 21.04.2023 року, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 27.03.2023 року, становить в сумі 135284,93 грн., що дорівнює вартості відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу КТЗ та величини ВТВ. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.\~Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля марки «Peugeot», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 27.03.2023 року з вини відповідача, що становить в сумі 135284,93 грн. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування витрат понесених останнім на сплату судового збору в сумі 1352,85 грн. Також, представником позивача в судовому засіданні до закінчення розгляду справи було заявлено про пред`явлення до суду доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у відповідності до положень ч.8 ст. 141 ЦПК України, за наслідком чого судом вказане питання одночасно з ухваленням судового рішення не вирішується.

Outcome: approved