Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу -45 000 грн., суму нарахованих процентів-4045,06 грн., інфляційні витрати -20675,05 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30 березня 2016 року позивач [PERSON] сплатив відповідачу [PERSON] 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп., що еквівалентно на дату отримання відповідачем коштів - 1730 (одна тисяча сімсот тридцять) доларів США. Про що, свідчить розписка надана відповідачем 30 березня 2016 року.Згідно даної розписки відповідач за отриманні кошти прийняв на себе зобов`язання переоформити на ім`я позивача земельну ділянку площею 1,8245 га, кадастровий номер 0520485400:01:002:0340, яка належить відповідачеві на підставі державного акту на землю серія І-ВН № 061812 з моменту набрання чинності Закону України від 31 березня 2020 року № 552- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення». На підтвердження передачі грошей відповідач в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] 30 березня 2016 року власноруч підписав розписку. З 01 липня 2021 року набрав чинності Закон України від 31 березня 2020 року № 552-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення»,відповідно до якого з 1 липня 2021 року по 31 грудня 2023 року обіг земель сільськогосподарського призначення буде відбуватися між громадянами України. Ухвалений Закон прямо не регулює питання процедури купівлі- продажу землі, але він містить три істотні нововведення до звичайної процедури купівлі-продажу земельної ділянки. Вона включає нотаріальне посвідчення договору про купівлю-продаж з внесенням даних про нового власника в кадастр. Після набрання вищезазначених змін в земельному законодавстві відповідач був зобов`язаний відповідно до умов розписки, в рахунок отриманих коштів, переоформити на ім`я позивача земельну ділянку площею 1,8245 га, кадастровий номер 0520485400:01:002:0340, яка належить відповідачеві на підставі державного акту на землю серія І-ВН № 061812. 02 вересня 2022 року позивач [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу про виконання зобов`язання щодо переоформлення земельної ділянки на ім`я позивача, яка належить відповідачеві на підставі державного акту на землю серія І-ВН № 061812, однак відповідач своє зобов`язання так і не виконав на звернення позивача з проханням виконати зобов`язання відповідно до розписки жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. Зважаючи, що відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання позивач просить стягнути з нього суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції згідно ст. 625 ЦК України. 17.04.2023 відповідач [PERSON] надіслав відзив на позовну заяву в якому виклав свої заперечення щодо позову. Відповідач стверджує, що у 2016 році були відносини, згідно яких він отримав від позивача кошти у розмірі 45000,00 грн., проте, згодом, через декілька років, орієнтовно у 2018 році, змінив своє волевиявлення під впливом своїх особистих, приватних обставин, і зустрівшись з позивачем, обговоривши дані обставини - віддав йому відповідні кошти у розмірі 45000,00 грн., які позивач прийняв, повернувши йому оригінал відповідної розписки, при цьому, між ними було досягнуто додаткової усної угоди, як прояв компенсації позивачу щодо недосягнення його очікувань на придбання у нього відповідного паю у власність, про те, що він надає можливість позивачу покористуватися належною йому відповідною земельною ділянкою (пай) ще три роки. Таким чином відповідні їх з позивачем відносини були вичерпані. Вважає, що абсолютно незрозумілим та помилковим є посилання позивача на правові норми законодавства, які регулюють, зокрема, правовідносини, пов`язані з позикою і наслідками її не повернення, оскільки між ним та позивачем ніколи не було таких правовідносин. З огляду на викладене просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник позивача, адвокат Рижавський С.С., надав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Відповідач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності його представника, та у задоволенні позову відмовити. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що 30.03.2016 позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] гроші в розмірі 45000 грн, що еквівалентно на дату отримання відповідачем коштів - 1730 доларів США, за земельний пай (державний акт серія І-ВН №061812). Відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався , у разі зміни законодавства про продаж земельних паїв , безкоштовно переоформити земельну ділянку на [PERSON] , що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 30.03.2016. З 01 липня 2021 року набрав чинності Закон України від 31 березня 2020 року № 552-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», відповідно до якого з 1 липня 2021 року по 31 грудня 2023 року обіг земель сільськогосподарського призначення буде відбуватися між громадянами України. Ухвалений Закон прямо не регулює питання процедури купівлі- продажу землі, але він містить три істотні нововведення до звичайної процедури купівлі-продажу земельної ділянки. Вона включає нотаріальне посвідчення договору про купівлю-продаж з внесенням даних про нового власника в кадастр. 02.09.2022 позивач [PERSON] надіслав відповідачу [PERSON] вимогу щодо виконання зобов`язання, згідно розписки від 30.03.2016, а саме переоформлення на нього земельної ділянки яка належить [PERSON] на підставі державного акта на землю серії І-ВН № 061812. Судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що [PERSON] своїх зобов`язань за розпискою від 30.03.2016 не виконав, не вчинив дій щодо переоформлення на відповідача належної йому, на підставі державного акта на землю серії І-ВН № 061812, земельної ділянки, зокрема укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зважаючи на невиконання відповідачем свого зобов`язання позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] кошти отримані за розпискою від 30.03.2016, а також 3% річних від суми боргу та інфляційні втрати за весь час прострочення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім того, відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі,якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року в справі № 757/27533/15-ц. Надана позивачем розписка [PERSON] від 30.03.2016 не підтверджує факт отримання [PERSON] в борг (тобто із зобов`язанням повернення) грошової суми, а тому не може бути доказом укладення договору позики. Однак, дана розписка підтверджує одержання відповідачем від позивача коштів з зобов`язанням вчинити певну дію (переоформити на позивача земельну ділянку). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Така правова позиція висловлена в постанові КЦС Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №623/363/20. Як вбачається з матеріалів справи, буд-яких договорів між сторонами про передачу земельної ділянки не укладалося. Отже обов`язок по передачі земельної ділянки [PERSON] не виконано, тому отримані ним 45 000 грн. дійсно мають всі ознаки безпідставно набутого майна. Твердження відповідача, що він повернув [PERSON] отримані ним 45 000 грн, а позивач повернув йому оригінал розписки від 30.03.2016, суд оцінює критично, оскільки воно не підтверджене належними та допустимими доказами, а позивачем надано до суду оригінал розписки від 30.03.2016. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідач отримав грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернув їх позивачу, а отже такі кошти є безпідставно набутим майном, у розумінні положень ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача згідно положень статті 625 ЦК України індексу інфляції та трьох процентів річних. Так, відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). При цьому у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до наведеного позивачем розрахунку утворилася заборгованість у загальному розмірі 69729,11 грн, яка складається із: 45000 грн боргу, 20675,05 грн інфляційних втрат, 4054,06 грн 3% річних. Дана сума встановлена судом на підставі наявних у справі доказів. Суд звертає увагу, що відповідачем вказаний розрахунок жодним чином не спростований. За правилами ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд розподіляє судові витрати по справі згідно із ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Проаналізувавши надані позивачем докази в підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката, а саме:ордер про надання правничої (правової) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги №08/11-22 від 08.11.2022; детальний опис робіт (наданих послуг), зазначений в позовній заяві, суд дійшов висновку про обґрунтованість понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката по цій справі в контексті складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, за виключенням участі адвоката в судовому засіданні; ціною позову та значенням справи для сторони. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 1073 грн.

Outcome: approved