Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому, посилаючись на норми законодавства, просив стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 255980,20 грн. та три відсотки річних за час прострочення в сумі 16516,40 грн., а всього - 272496,60 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2725,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01 березня 2012 року він уклав з [PERSON] договір позики, відповідно до умов якого передав йому у власність 35000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США. Відповідно п.2.2 договору позики [PERSON] зобов`язався повернути позичені кошти у наступному порядку та строки: - 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; - 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; - 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; - 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; - 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року. Також, на підставі п.2.2 договору позики, між ним та [PERSON] з метою забезпечення зобов`язання були укладені договори застави матеріалів та обладнання від 15.06.2012 (із змінами від 25.03.2015) та товарів в обороті від 25.03.2015. Не дивлячись на умови договору, [PERSON] не повернув йому у встановлені терміни позичені кошти, пояснюючи це своїми економічними труднощами. Пунктом 4.4 договору встановлено, що Позикодавець набуває права стягнення боргу в судовому порядку після закінчення кожного із термінів, встановлених п.2.2 Договору. Відносно неповернення частини боргу в сумі 14000 доларів США у строки до 31.12.2017 року та 31.12.2018 року Черкаським районним судом 30.01.2020 року у справі №707/1574/19 винесено рішення, яким його позовні вимоги задоволені повністю, стягнуто з [PERSON] на його користь 377481,99 грн. Апеляційна та касаційна скарга [PERSON] на зазначене рішення районного суду залишені без задоволення, рішення від 30.01.2020 року набрало законної сили і перебуває на стадії виконання. Зазначеним рішенням Черкаського районного суду від 30.01.2020 року були встановлені всі обставини щодо договірних відносин позики між ним та [PERSON] за договором від 01.03.2012 року та оцінені всі докази на підтвердження цих обставин. Виходячи з викладеного, станом на день звернення до суду розмір боргу [PERSON] перед ним в частині неповернутих до 31.12.2019 року 7000 доларів США становить за офіційним курсом НБУ 255980,20 грн. (36,5686 грн. за 1 долар США). Відповідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 4.3 договору позики встановлено, що, у разі порушення Позичальником порядку та строків повернення коштів, встановлених п.2.2 Договору, Позичальник повинен сплатити Позикодавцю борг та 3% (три відсотки) річних від простроченої суми. Враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідальність боржника відповідно ст.625 ЦК України застосовується за період до 23.02.2022 включно. Три проценти річних станом за період з 01.01.2020 по 23.02.2022, з урахуванням встановлених строків та обсягів повернення коштів, становить 16516,40 грн., виходячи з розрахунку: - 7000 доларів США * 36,5686 грн. = 255980,20 (розмір боргу з 01.01.2020 по 23.02.2022 включно) - 255980,20 грн. * 3% : 365 = 21,04 грн. (за кожний день прострочення платежу) - 21,04 грн. * 785 (кількість днів прострочення до 23.02.2022 включно) = 16516,40 грн. Таким чином, загальна заборгованість [PERSON] в частині боргу, не сплаченого до31.12.2019 року становить 272496,60 грн., виходячи з розрахунку: (255980,20 + 16516,40 = 272496,60). [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на норми законодавства, просив суд визнати недійсним з моменту вчинення договір позики, укладений між ним та [PERSON] від 01.03.2012 року. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що він з 2004 року займався підприємницькою діяльністю. В 2012 році до нього звернувся відповідач, [PERSON] , якого він знав раніше, із пропозицією про спільну підприємницьку діяльність. Деякий час вони спільно провадили комерційну діяльність, а в лютому 2012 році [PERSON] запропонував розширити бізнес за рахунок особистих інвестицій. Оскільки відповідач є фаховим юристом, адвокатом, він запропонував оформити всі документи і внести грошові кошти в якості обігових коштів для підприємницької діяльності. Пізніше, він приніс йому на підпис документи і попросив їх підписати, після чого обіцяв передати кошти. Позивач вказує, що не обізнаний в юридичних питаннях, довіряв відповідачу, тому в 2012 році підписав документи, які він підготував. Проте, жодних коштів [PERSON] йому не давав, а їхня спільна підприємницька діяльність припинилась. В 2019 році відповідач звернувся до суду із позовом до нього про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.03.2012 року між ним та позивачем укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач за зустрічним позовом отримав від нього грошову суму розмірі 35000 доларівСША та зобов`язався повернути їх у наступному порядку: 7000 (сім тисяч) доларів непізніше 31.12.12.2017 року: 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2018 року, 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2019 року;7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року. Пізніше, в 2022 році позивач за первісним позовом знову звернувся з позовом у цій справі. Позивач вважає, що договір позики від 01.03.2012 року має бути визнаний судом недійсним. П. 2.1. договору позики позикодавець зобов`язаний передати у власність позичальнику оговорену договором суму грошей до 01 березня 2012 року; приймати від позичальника повернення позики у тому вигляді, в якому це повернення обумовлюється сторонами. Факт повернення коштів (частини коштів) підтверджується розпискою позикодавця на тексті даного договору. Згідно з п. 2.2 договору позики позичальник зобов`язується прийняти у власність позикові гроші у сумі, обумовленій цим договором. Факт отримання підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору. Таким чином, сторони чітко і однозначно узгодили процедуру оформлення і факту передачі коштів і факту повернення коштів, а саме вчинення відповідних написів на тексті договору позики. Наявний в матеріалах справи договір позики не містить, ані напису про передачу коштів, ані напису про повернення коштів. Таким чином, висновки суду про встановлений факт передачі коштів відповідачу у якості позики та фактичне визнання [PERSON] боргових зобов`язань протягом 2012-2017 року є такими, що не відповідають обставинам справи та дійсності. В ході розгляду справи зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом. 11.04.2023 року відповідачем за первісним позовом та позивачем та зустрічним позовом [PERSON] , до суду подано письмові пояснення, в яких він стверджує, що звернувся до [PERSON] за наданням правової допомоги для оформлення документів, пов`язаних із його підприємницькою діяльністю та судовими справами. Факт укладення між ним та відповідачем договору, предметом якого є надання правової допомоги позивачем не заперечується. Користуючись його цілковитою довірою, [PERSON] зажадав від нього, щоб він підписав цілий ряд документів, повного переліку якого він навіть не знає. В подальшому виявилось, що серед цих документів нібито були договір позики та договори застави. Проте, він сумнівається у справжності свого підпису у цих документах. При цьому, вказує, що жодних коштів від [PERSON] він ніколи не отримував, що підтверджується відсутністю його власноручної розписки. Наявний в матеріалах справи договір позики не містить ані напису про передачу коштів, ані напису про повернення коштів. В якості підтвердження того, що між ними ніколи не існувало правовідносин, що випливають із договору позики, а розписка є частиною незаконних дій, направлених на незаконне заволодіння його майном звертає увагу суду на хронологію подій. З 2004 року він займався підприємницькою діяльністю. В 2012 році до нього звернувся відповідач, [PERSON] , якого він знав раніше, із пропозицією про спільну підприємницьку діяльність. Деякий час вони спільно провадили комерційну діяльність, а в лютому 2012 року [PERSON] , запропонував розширити бізнес за рахунок особистих інвестицій. Оскільки відповідач є фаховим юристом, адвокатом, він запропонував оформити всі документи і внести грошові кошти в якості обігових коштів для підприємницької діяльності. Також, у поясненнях [PERSON] зазначає, що зі змісту договору позики не вбачається отримання ним від позивача грошових коштів, в тому числі у борг. 26.04.2023 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом подано відповідь на відзив відповідача за первісним позовом та пояснення щодо зустрічного позову, в яких він зазначає, що зустрічний позов [PERSON] про визнання поговору позики недійсним не підлягає прийняттю судом та подальшому розгляду, а заявлені клопотання свідчать про відшукування нових доказів щодо обставин, які вже не потребують доказування, та задоволенню не підлягають. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав, в задоволені зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність та недоведеність з підстав, зазначених у відзиві на зустрічний позов. Вважав, що [PERSON] подано зустрічний позов для того, щоб не віддавати позичені кошти. Відповідач за первісним позовом та позивач та зустрічним позовом у судовому засіданні повністю заперечив первісні позовні вимоги, та повністю заперечив як факт укладення договору позики 01.03.2012 року з [PERSON] так і факт передачі [PERSON] йому коштів за договором позики. Просив відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30.01.2020 року у справі № 707/1574/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.03.2012 року в розмірі 366676,80грн, 3% річних в сумі 10805,19 грн., всього стягнуто 377481 грн.99 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 3774,82 грн. У вказаному рішенні суду судом встановлено, що 01.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 доларів США. Згідно з п. 2.2. Договору позики від 01.03.2012 року факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору. Відповідно до п.2.2 договору позики [PERSON] зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки: 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000(сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів -не пізніше 31.12.2019 року;7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року. Відповідач порушив умови договору та не виконав своїх зобов`язань по поверненню боргу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Суд прийшов до висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданим позивачем договором позики від 01.03.2012 року, умови якого відповідач [PERSON] не виконав, та в подальшому укладеними договорами, які підтверджують факт отримання [PERSON] від [PERSON] коштів відповідно до договору позики від 01.03.2012 року та фактичне визнання [PERSON] боргових зобов`язань протягом 2012-2017 року. Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року у справі № 707/1574/19 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2021 року, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року. Таким чином, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року набрало законної сили 29.10.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з вищевикладеного, Черкаським районним судом Черкаської області під час розгляду справи № 707/1754/19 уже надано оцінку доказам, які позивач долучає до даної позовної заяви, а саме договору позики від 01.03.2012 року, договору застави від 15.06.2012 року, додаткової угоди від 25.03.2015 року до договору застави від 15.06.2012 року, договору застави товарів у обороті від 25.03.2015 року, які укладено між [PERSON] та [PERSON] та встановлено що договір позики від 01.03.2012 року є укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з умовами договору [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 доларів США. Однак, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Позивач за первісним позовом вказує, що відповідач кошти за договором позики в обумовлені строки не повернув, добровільно повертати борг відмовляється, а відтак наявні підстави для стягнення коштів за договором в примусовому порядку. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем за зустрічним позовом пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 01.03.2012 р. в сумі 7000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду (12.12.2022 року) становить 255980,20 грн. зі строком повернення до 31.12.2019 року, а також в порядку ст. 625 ЦК України, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого три відсотки річних за період із 01.01.2020 р. по 23.02.2022 року включно (785 днів) складає суму в розмірі 16516,40 грн. Відповідно до п.2.2 договору позики, [PERSON] зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки: 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000(сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року. Відповідно п. 4.4 договору позики, позикодавець набуває право стягнення боргу у судовому порядку після закінчення кожного з термінів, встановлених пунктом 2.2. Договору. Як вбачається з позовних вимог, позивач [PERSON] за період з 24.02.2022 року по 11.12.2022 року відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, не нараховує три відсотки річних на суму заборгованості. Відповідачем за первісним позовом розрахунок суми заборгованості не спростовано, як і не спростовано обґрунтування позовних вимог, а відтак суд приймає до уваги наданий стороною позивача за первісним позовом розрахунок, який підтверджує суму трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідача, в зв`язку з неналежним виконанням ним фінансових зобов`язань за укладеним договором позики. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли об`єктивне підтвердження первісні позовні вимоги, стороною відповідача доводи позову достатніми доказами не спростовані, а відтак суд вважає, що наявні підстави для примусового стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 01.03.2012 року, в зв`язку з чим первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування зустрічних позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним. Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину. На підтвердження зустрічних позовних вимог позивачем [PERSON] надано суду скріншоти з ПК, які містять відомості про листування між адресатами з поштовими адресами [INFO] , [INFO] та [INFO] , [INFO] , які містять проекти договору поставки товару, договору застави товарів у обороті, додаткової угоди до договору застави товарів, додаткової угоди до договору застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 року, заяви про відстрочку виконання рішення, договору оренди земельної ділянки, акту прийому-передачі земельної ділянки, бланку декларації про доходи та майно боржника фізичної особи, інформацію про листування з державним виконавцем Черкаського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області, заяви про укладення мирової угоди та мирової угоди, договору купівлі-продажу товару, копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] від лютого 2019 року та заяви про забезпечення позову. Вказані докази, надані позивачем за зустрічним позовом, на думку суду, не свідчать про не укладення договору позики. Також, у судовому засіданні, судом досліджено два CD диски, надані до суду [PERSON] , які містять розмови [PERSON] та [PERSON] , про що сторони у судовому засіданні не заперечували. [PERSON] у судовому засіданні не заперечував щодо ведення розмов з відповідачем по його судових справах з іншою особою. Проте [PERSON] заперечував, що у розмовах йде мова про їхні взаємовідносини та вказав, що запис розмов [PERSON] проводився без його відома, та він не надавав згоди на запис розмов. Заслухавши дані звукозаписи розмов, суд вбачає, що вони спрямовані на ухилення [PERSON] від цивільної відповідальності щодо наявних у нього боргових зобов`язань, як перед [PERSON] , так і перед іншими особами. Проте, у вказаних розмовах відсутнє конкретне посилання як на наявність, так і на відсутність боргових зобов`язань у [PERSON] перед [PERSON] . Так само відсутні фактичні дані, які б доводили і позицію [PERSON] щодо так званої "фіктивної" заборгованості перед позивачем. Зі звукозаписів неможливо встановити, в який час велись розмови. Зазначені розмови не доводять відсутності заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] , не доводять факту не укладення договору. У вз`язку суд приходить до висновку, що надані [PERSON] записи розмов з [PERSON] не є належним та допустимим доказом у справі. Вказаний висновок суду узгоджується із висновком ВСУ, викладеним у постанові від 15.06.2021 року у справі №305/2022/14-к. Крім того, позивач за зустрічним позовом був достеменно обізнаним про розгляд справи № 707/1574/19 у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, брав участь її розгляді, мав змогу звернути увагу судів про відомі йому обставини щодо наданих у дане судове засідання записів розмов, щодо призначення відповідних експертиз, клопотання щодо яких заявляв у даному судовому провадженні, при цьому не вчинив відповідних дій. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повнісю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. В порядку ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 2725,00 грн. слід стягнути із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача за зустрічним позовом слід залишити за позивачем за зустрічним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved