Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 36822, 26 грн., що складається з трьох відсотків річних у розмірі 9868, 23 грн. та інфляційних втрат у розмірі 26954, 03 грн., нарахованих на суму простроченої заборгованості за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за грошовими зобов`язаннями згідно Кредитного договору №R53400320417ВУ від 23.08.2012 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.08.2012 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВТБ Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №R53400320417В, за умовами якого позичальник отримав 100000, 00 грн., однак у встановлений строк не погашав кредит, не сплачував відсотки та комісію за користування останнім, чим порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 125432, 94 грн. У подальшому між банком та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 221215нв від 22.12.2015, Додаткову угоду № 1 від 04.04.2016, відповідно до яких банк відступив право вимоги за кредитним договором позивачу. 28.09.2019 позивачу був виданий виконавчий напис, який вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрований у реєстрі за №738. Згідно з даним виконавчим написом було запропоновано стягнути з відповідача на корись позивача заборгованість за період з 22.12.2015 по 24.09.2019 на загальну суму 124544, 47 грн. Виконавчий напис було пред`явлено до виконання, зокрема, було відкрите виконавче провадження №60815964, в межах якого з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 15885, 94 грн. Відповідач оскаржив виконавчий напис у судовому порядку. Оскільки позичальник не припинив зобов`язання шляхом його виконання у відповідності до кредитного договору, судового рішення або закону, воно є чинним на час подання позову. Отже, у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних згідно частини 2 статті 625 ЦК України. За наведених обставин просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 24.07.2023 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 13.09.2023 року від представника відповідача адвоката Пилипець А.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не згодний з позовними вимогами, пред`явленими позивачем, оскільки вважає такі вимоги незаконними. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до такого висновку. Судом встановлено, що 23.08.2021 між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №R53400320417В, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 100000, 00 грн. зі сплатою 24,5 % річних або в іншому розмірі, передбаченому цим Договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 23.08.2017 (а.с. 10-16). 22.12.2015 між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв (а.с.19-24). У подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» у межах договору відступлення права вимоги було укладено Додаткову угоду №1 від 04.04.2016 до Договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв від 22.12.2015 (а.с. 31-32). 28.09.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за заявою позивача був виданий виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №9738 (а.с. 38). Згідно з даним виконавчим написом було запропоновано стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 22.12.2015 по 24.09.2019 на загальну суму 124544, 47 грн. Виконавчий напис було пред`явлено до виконання, зокрема, було відкрите виконавче провадження №60815964, в межах якого з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 15885, 94 грн. Відповідач оскаржив виконавчий напис у судовому порядку, в наслідок чого рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.09.2023 року у справі 759/8012/23 виконавчий напис від 28.09.2019 за №9738 було визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з позивача на користь відповідача безпідставно утримані кошти в сумі 15885, 94 грн. Відповідно до пункту першого частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як передбачено частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ФК «Поліс» просить стягнути з [PERSON] 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 23.02.2019 по 23.02.2022; 3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором настав 23.08.2017 року. Позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, дії позивача щодо звернення до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису та судові процеси зі скасування вказаного виконавчого напису, ніяким чином не перешкоджали позивачу звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості у загальному порядку, тому, як наслідок, правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання. ТОВ «ФК «Поліс» позову до суду про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості та відсотків) не пред`явило. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Поліс» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Зазначений висновок суду узгоджується з висновком суду касаційної інстанції зробленим у постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то суд вважає за необхідне судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені позивачем - віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed