Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Рух справи 24.10.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 24.10.2022, за підписом позивачки, в якій ставиться питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з адресою: [ADDRESS] , з дня його вибуття. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 03.11.2021. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи-відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.11.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Доводи позову В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на право зайняття службового жилого приміщення № 011324 від 13.06.2012. Відповідно до такого ордеру на відповідача також був оформлений особовий рахунок № [NUMBER] платника комунальних послуг (наразі КП Керуюча компанія Солом`янського району). При цьому, в позові зазначається, що 01.12.2012 між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, а 22.01.2013 - зареєстровано місце проживання позивача та її сина (третьої особи - [PERSON] ) за вказаною адресою. Звертається увага, що фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені в 2015 році у зв`язку з виїздом відповідача на постійне проживання до батьківської хати в с. Островське Первомайського району, Автономної Республіки Крим. Також, вказується, що 20.07.2018, шлюб між подружжям було розірвано рішення Солом`янського районного суду міста Києва. Зі слів позивача, відповідач не заперечував того, щоб вона залишилась проживати з сином в квартирі без нього за адресою: [ADDRESS] (жила площа 10,0 кв.м) та надав їй нотаріально засвідчену довіреність на випадок, якщо вона забажає приватизувати квартиру (кімнату), зважаючи на те, що в Криму в с. Островське Первомайського району відповідач має житло в приватному будинку, має російський паспорт та не бажає повертатися на материкову Україну. Позивач зауважує, що розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.09.2020 № 637 службова кімната № 4 житловою площею 10,0 кв.м в комунальній семикімнатній службовій квартирі [ADDRESS] була вилучена із складу службових житлових приміщень. За вказаною адресою зареєстровано 3 особи, але фактично проживають 2 особи: позивачка і її син (третя особа - [PERSON] ). Як стверджує позивач, вона за свій рахунок здійснила ремонтні роботи по квартирі, яка була в захаращеному стані; наразі вона бере участь в обладнанні та фінансовому утриманні прибудинкової території, регулярно сплачує комунальні послуги за особовим рахунком № [NUMBER] платника комунальних послуг, який значиться за відповідачем, з розрахунку за 3-х осіб, зі своєї кредитної картки Приват банку № [NUMBER] . Разом з тим, як наголошує позивач, зважаючи на те, що особовий рахунок № [NUMBER] до цього часу оформлений на прізвище її колишнього чоловіка (відповідача), зменшити суму комунальних послуг з розрахунку на 2-х осіб ЖЕК (обслуговуюча компанія) відмовляється та пропонує це здійснити тільки після зняття відповідача з реєстрації. В позові звертається увага, що з приводу відсутності проживання відповідача в спірній квартирі протягом понад 6 місяців складені акти від 25.01.2022 та 25.07.2022. При цьому позивач стверджує, що відповідач протягом семи років в спірній квартирі не з`являвся та не цікавився цим житлом. Щодо правової позиції відповідача Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. З інформації, наданої з реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що з 21.06.2012 по т.ч. місцем реєстрації відповідача є: [ADDRESS] (а.с. 32). Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв останню відому адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну проживання» (а.с. 62). Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 12.04.2023 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 63; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1408988/). Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Щодо правової позиції Солом`янської РДА 13.04.2023, до суду надійшли пояснення Солом`янської РДА, датовані 12.04.2023, за підписом [PERSON] (діє на підставі довіреності) в яких міститься прохання про ухвалення законного та обґрунтованого рішення та повідомляється, що заява власника житла щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не надходила (а.с. 53). Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До позовної заяви долучено копію ордера № 011324 від 13.06.2012 виданого [PERSON] на право зайняття службового жилого приміщення, а саме однієї кімнати № 4 жилою площею 10,00 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Зі змісту розпорядження Солом`янської РДА від 15.09.2020 № 637 вбачається, що кімната № 4 за адресою: [ADDRESS] була вилучена зі складу службових приміщень (а.с. 14). За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА та інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи (а.с. 43-44): -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 21.06.2012; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22.01.2013; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 22.01.2013. Зі змісту акта про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.01.2022 вбачається, що такий складений за участю [PERSON] - мешканки квартири № 38 та [PERSON] - мешканки квартири № 13 та власника квартири [ADDRESS] , у присутності майстра тех. дільниці [PERSON] про те, що [PERSON] , зі слів власника квартири (кімнати № 4 кв. 39 ), не проживає за місцем реєстрації (а.с. 20). Зі змісту акта про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.07.2022 вбачається, що такий складений за участю [PERSON] - мешканки квартири № 38 та [PERSON] - мешканки квартири № 13 та власника квартири [ADDRESS] , у присутності майстра тех. дільниці [PERSON] про те, що [PERSON] , зі слів власника квартири (кімнати № 4 кв. 39 ), не проживає за місцем реєстрації (а.с. 21). Як вбачається з копії заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.07.2018 у справі № 760/40898/18, шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 2158 від 01.12.2012, між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. На а.с. 9 міститься копія нотаріально завіреної довіреності від 28.02.2020 за змістом якої [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань приватизації кімнати № 4 в квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, з матеріалів справи факту приватизації такої кватири не вбачається та позивачем про таке не вказується. З долучених до матеріалів справи скріншотів переписки у месенджері з абонентом підписаним як «[PERSON] » з номером телефона « [NUMBER] », зокрема, за дату 01.09.2022 наступного змісту (а.с. 25-26): «- Привіт [PERSON] , ви в селі купили цей участок як село називається? Це джанкойський район? -Привет пгт Октябрськое Красногвардейский р-он 40 км от Симферополя ». З відкритих даних судом встановлено, що коди мобільного зв`язку [NUMBER] мають Кримські абоненти. На виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.11.2022 від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надійшла інформація про те, що відповідач в період з 01.01.2020 пл 13.04.2023 перетинав КПВВ Каланчак (лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями України): 25.02.2020 21:13 (в`їзд) - 29.02.2020 04:42 (виїзд) /а.с. 64/. До позовної заяви також долучено: копії квитанцій ПАТ «КБ «Приват Банк» про сплату житлово - комунальних послуг за 2022 рік (а.с. 16-19), копії паспортів, довідок про реєстрацію місця проживання та реєстраційних номерів карток платника податку позивачки, відповідача та третьої особи ( [PERSON] ) /а.с. 22-24/, договір про надання освітніх послуг від 31.08.2020, копії квитанцій про їх сплату (а.с. 29-30). Як встановлено судом на підставі відкритих даних, рішення Київської міської ради від 08.09.2022 № 5439/5480 «Про перейменування вулиці Волгоградської в Солом`янському районі міста Києва» вулиця Волгоградську в Солом`янському районі міста Києва перейменовано на вулицю Романа Ратушного (https://kmr.gov.ua/sites/default/files/5439-5480.pdf). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст. 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.ст. 73-76, 79-83, 85, 90, ч. 6 ст. 101, ст.ст. 103-106 цього Кодексу. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За змістом ч.ч. 2, 3, 5 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як зазначено, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 428/10011/17 (провадження № 61-9667св19) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статус члена сім`ї власника цього житла /див., зокрема постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 539/1935/17 (провадження № 61-40538св18)/. Суд враховує, що в матеріалах справи містяться акти про непроживання відповідача за адресою реєстрації, засвідчені мешканцями будинку, а також інформація від Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України про те, що відповідач в період з 01.01.2020 по 13.04.2023 перетинав КПВВ Каланчак 25.02.2020 21:13 (в`їзд) - 29.02.2020 04:42 (виїзд). Згідно з ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. З сукупності наявних в матеріалах справи доказів суд дійшов висновку про вибуття відповідача на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим, а отже втрату права користування спірним жилим приміщенням. При цьому, судом причин, встановлених ч. 2 ст. 71 ЖК України або інших поважних причин непроживання відповідача за спірною адресою, не встановлено. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надав доказів, що підтверджують його постійне проживання у спірній квартирі або доказів поважності причин непроживання у спірній квартирі понад шість місяців. Враховуючи наведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, щодо вимоги про визнання втрати відповідачем відповідного права «з моменту вибуття», суд зазначає наступне. Дійсно, у ч. 2 ст. 107 ЖК України встановлено, що якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Разом з тим, матеріалами справи достеменно конкретний день (а також місяць чи навіть рік) вибуття відповідача зі спірного приміщення не підтверджено, проте підтверджено факт не проживання за відповідною адресою щонайменше понад шість місяців до дня подання позову. Як вказано, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 570/5726/14-ц (провадження № 61-10912св20) резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання. Разом з тим, резолютивна частина судового рішення повинна бути викладена таким чином, щоб не ускладнювати його реалізацію. Судове рішення повинно бути конкретним, чітким і зрозумілим. Висновки по суті заявлених вимог повинні бути викладені повно та ясно, не викликати труднощі у виконанні судового рішення. Враховуючи наведене, суд не вважає за можливе задовольнити позов в частині визначення моменту втрати відповідачем права користування спірним жилим приміщенням. Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням результатів вирішення спору у даній справі, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 992,40 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 1). Враховуючи викладене,

Outcome: partial