Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

в лютому 2014 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення з відповідача 2 заборгованості у розмірі 568919,10 гривень за кредитним договором № DN81AR10013024 від 19.02.2008 року, та солідарне стягнення з відповідачів коштів в розмірі 10000 гривень. Свої вимоги Банк мотивує тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 19.02.2008 р. укладено кредитний договір № DN81AR10013024, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 114640,50 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення 18.02.2013 року. Позивач зазначає, що Позичальник належним чином не виконала свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 15.01.2014 р. у неї виникла заборгованість в розмірі 578919,10 гривень, з яких: 132337,90 гривень - заборгованість за кредитом; 53401,03 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 25086,61 гривні - заборгованість по комісії за користування кредитом; 340287,89 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 250 гривень - штраф (фіксована частина), 27555,67 гривень штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 від 20.10.2010 року, відповідно до якого кредитний договір забезпечено порукою в розмірі 10000 гривень. Вимога, що була направлена поручителю, залишилась без задоволення. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідачів в судовому порядку суму боргу за кредитним договором та договором поруки. 12.06.2015 р. у даній справі Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська ухвалено заочне рішення про задоволення позову в частині вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісією, у задоволенні інших вимог відмовлено. 19.05.2016 р. ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області заочне рішення від 12.06.2015 р. залишено без змін. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.11.2018 р. заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.06.2015 р. та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 р. скасовані в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неустойки (штрафу та пені), справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.04.2019 р. справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м.Києва. 14.06.2019 р. справа відповідно до ухвали судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. справа прийнята в провадження. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 19.11.2019 р. відповідачем подано відзив, відповідно до якого остання просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість розрахунку заборгованості, зазначення в ньому суму кредиту на який нараховувались штрафні санкції, більше, ніж передбачено договором, неправомірне збільшення процентної ставки до 21%, а отже і неправомірне нарахування пені на суму боргу за підвищеними в односторонньому порядку відсотками. 15.10.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Представник позивача в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на порушення зобов`язань за кредитним договором. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість розрахунку заборгованості, пропуск позивачем строків звернення до суду з вимогами про сплату пені, які закінчились в червні 2013 року, а також просила суд у разі ухвалення рішення про задоволення позову зменшити розмір пені на підставі положень ст.551 ЦК України на 95%. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Із матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 19.02.2008 р. укладено кредитний договір № DN81AR10013024, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 114640,50 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення 18.02.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 від 20.10.2010 року, відповідно до якого кредитний договір забезпечено порукою в розмірі 10000 гривень. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до. ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом, Позичальник за кредитним договором порушила свої зобов`язання та внесла останній платіж в рахунок погашення суми боргу 21.10.2009 р. Судом встановлено, що Банк звернувся з позовом до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська 20.02.2014 р., який 12.06.2015 р. ухвалив заочне рішення про задоволення позову в частині вимог до [PERSON] про стягнення суми боргу за тілом кредиту, відсотками та комісією, у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій та вимог до ПАТ «А-Банк» відмовлено. Відповідно до даного рішення судом встановлено,що розмір заборгованості станом на 15.01.2014 р. становить 578919,10 гривень, відповідно до наданого розрахунку Банку, з яких: 132337,90 гривень - заборгованість за кредитом; 53401,03 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 25086,61 гривні - заборгованість по комісії за користування кредитом; 340287,89 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 250 гривень - штраф (фіксована частина), 27555,67 гривень штраф (процентна складова). 19.05.2016 р. ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області заочне рішення від 12.06.2015 р. залишено без змін. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.11.2018 р. заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.06.2015 р. та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 р. скасовані в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неустойки (штрафу та пені), справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При зверненні до суду з вимогами про стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення зобов`язань за кредитним договором позивач не обґрунтовує правові підстави для такого нарахування. Сторони, укладаючи договір, узгодили положення щодо відповідальності сторін за порушення своїх зобов`язань. Відповідно до положень статті 14.2. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Згідно статті 14.3. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого статтею 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Відповідно до статті 14.9. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн+5 % від суми невиконаного зобов`язання. Пунктом 14.10. Договору передбачено, що нарахування неустойки за цим Договором здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною Стороною. Сплата неустойки здійснюється в гривнях. Сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування Кердитом, неустойки тривалістю 5 років (п.14.11. Договору). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Звертаючись до суду позивач повинен довести наявність заборгованості та її розмір, а відповідач, в свою чергу, виконання зобов`язання за договором. З боку позивача суду на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок боргу (а.с.5-6). Інших доказів матеріали справи не містять. Зазначений розрахунок не містить відомості, які саме положення договору (п.14.2 або п.14.3) були застосовані для нарахування пені, не містить будь-якого розрахунку нарахування штрафу, як процентної складової, не містить детального розрахунку нарахування пені з врахуванням положень п.14.10 Договору в межах трирічного строку, що позбавляє суд можливості надати оцінку правомірності таких нарахувань та їх правильності і відповідності вимогам укладеного між сторонами договору. Крім того, відповідно до умов укладеного між сторонами договору пеня нараховується або ж на суму несплаченого платежу винагороди та процентів, або ж на суму основного зобов`язання, без врахування процентів. Натомість, як вбачається з розрахунку заборгованості Банк нараховує пеню, виходячи з розміру тіла кредиту в сумі 132337,90 гривень, хоча за умовами договору позичальник отримала кредит в розмірі 114640,51 гривня, та з лютого 2009 року Банк застосовує проценту ставку в розмірі 21%, замість 9,6 % передбачених договором, що також впливає на розмір пені та штрафу, який нараховується. В ході судового розгляду судом запропоновано позивачу надати деталізований розрахунок нарахування пені та штрафу, однак таким правом Банк не скористався, вважаючи достатніми доказів, що містяться в матеріалах справи. Однак, представник позивача не змогла пояснити правомірність застосування процентної ставки в розмірі 21%, підстави для такого застосування і матеріали справи таких доказів не містять, і при розгляду справи Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська зазначені обставини не оцінювались судом. Також представник Банку в ході судового розгляду не надала обґрунтованих пояснень з приводу умов договору, які були застосовані для нарахування пені, оскільки він передбачає нарахування пені за різні порушення зобов`язань. З огляду на викладене, суд не може вважати вимоги позивача обґрунтованими в частині нарахування пені, а наданий розрахунок не є належним доказом, оскільки не містить деталізованого розрахунку нарахування таких штрафних санкцій. Крім того, суд вважає, що за змістом пунктів 14.2, 14.3 та 14.9 кредитного договору підставою для нарахування і пені, і штрафу є порушення строків щомісячних платежів. Такі умови фактично є подвійною відповідальністю за одне і те ж саме порушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Враховуючи викладене, зважаючи на необґрунтованість вимог позивача в частині розміру заборгованості, беручи до уваги неналежність доказу, що наданий на підтвердження розміру суми штрафних санкцій, а також застосування Банком подвійного нарахування штрафних санкцій за одне і те ж порушення, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволені позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed