Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, призначених Корольовським районним судом м. Житомира 09.02.2006 року про стягнення з позивача на користь відповідача на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, до 1/6 частини щомісячно, починаючи з 05.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що життєві обставини у позивача склались таким чином, що він не в змозі сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки від першого шлюбу [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, оскільки вимушений сплачувати аліменти згідно виконавчого листа від 11.03.2015 року на утримання неповнолітніх дітей від другого шлюбу - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття [PERSON] , а потім в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.06.2023 року у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 21). Відповідач відзиву на позовну заяву не подала, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Так, 26.06.2023 року ухвала про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу за місцем реєстрації останньої, однак повернулися до суду не врученими адресату. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09.02.2006 року ухвалено стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.12.2005 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7). На виконання такого рішення Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист №2-721/06 (а.с. 13). Постановою державного виконавця Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ від 29.11.2010 року відкрито виконавче провадження №22901904 з примусового виконання виконавчого листа №2-721, виданого 30.03.2006 року для виконання згадуваного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09.02.2006 року (а.с. 9). 21.12.2007 року виконавчим комітетом Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Від такого шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-12). 01.04.2015 року Житомирським районним судом Житомирської області видано виконавчий лист №278/5531/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття [PERSON] , а потім в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття [PERSON] , [INFO] , починаючи з 23.12.2014 року (а.с. 8). Постановою головного державного виконавця Корольовського відділу ДВС Житомирського МУЮ від 08.04.2015 року відкрито виконавче провадження №47143972 з примусового виконання виконавчого листа №278/5531/14-ц (а.с. 14). Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Статтею 192\~СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15.05.2006\~року №3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У відповідності до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 25, ст. 291), який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши обставини, передбачені ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів, присуджених рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09.02.2006 року на користь доньки [PERSON] . Разом з тим, враховуючи правила ст. 191 СК України, зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили, враховуючи те, що [INFO] [PERSON] досягла повноліття, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Посилання представника позивача про зменшення розміру аліментів з 05.06.2023 року, тобто з моменту звернення до суду з даною позовною заявою, є безпідставними з огляду на наведені вище норми Сімейного кодексу України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed