Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~визнання договору\~купівлі - продажу нерухомого майна\~дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05 жовтня 1999 року між нею та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-639 Ц, а саме квартири [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат загальною площею 52,0 кв.м., житловою площею 37,9 кв. м. Договір було укладено відповідно до вимог, встановлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», та зареєстровано на Одеській універсальній біржі «Вітязь» під реєстраційним номером 339 від 19.10.1999 в реєстраційній книзі 141 пр, на сторінці 179. При укладенні договору купівлі-продажу були виконані всі його умови, продавець отримала від покупця грошову суму у розмірі 33 800 грн, однак договір не був нотаріально посвідчений. Відповідачі знялися з реєстраційного обліку та виселились із спірної квартири у жовтні 1999 року, у квартирі з моменту її придбання мешкала позивач, але не була зареєстрована. 06.09.2022 вона звернулась до Депаратаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про надання відомостей про зареєстрованих осіб у квартирі за вказаною адресою, надавши усі документи, передбачені законом, в тому числі договір № 99-639Ц купівлі\~ продажу нерухомого майна, який посвідчений Одеською універсальною біржою «Вітязь» 05.10.1999, натомість їй у наданні відомостей про зареєстрованих осіб відмовлено, підставою відмови зазначено ненадання документу, що підтверджує право власності на житло та роз`яснено, що договір 99-639Ц купівлі продажу нерухомого майна, який посвідчений Одеською універсальною біржою «Вітязь» 05.10.1999 не є дійсним, оскільки не посвідчений нотаріально, тому не визнається документом, що підтверджує право власності на житло. Указаним документом також підтверджується відсутність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на наведене, просила визнати дійсним договір № 99-639Ц купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений Одеською універсальною бірдою «Вітязь» 05.10.1999, за яким [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , продала, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,0 кв.м. та житловою площею 37,9 кв.м. Відзив на позовну заяву до суду від відповідачів не надходив. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 05 жовтня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99 639Ц, а саме квартири [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат загальною площею 52,0 кв.м., житловою плошею 37,9 кв.м. Указаний договір зареєстровано Одеською універсальною біржею «Вітязь», реєстраційний номер 99-639Ц від 05.10.1999, а також в КП «ОМБТІ та РОН», про що в реєстровій книзі 141 пр, на сторінці 179 зроблено запис № 339 від 19.10.1999. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалася на те, на час укладення договору Закон України «Про товарну біржу» не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому і не був посвідчений. Договір купівлі-продажу укладено 05 жовтня 1999 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України (1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житла. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний\~характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У ході судового розгляд справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено сторонами у простій письмовій формі, а оскільки предметом спірного договору купівлі-продажу було нерухоме майно, то такий договір мав бути нотаріально посвідченим. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Також суду доцільно перевіряти, чи не суперечить зміст договору вимогам закону та чи не порушує такий договір прав третіх осіб, які не є його сторонами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди». Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Про необхідіність встановлення таких обставин зазначено у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказувала, що продавець квартири ухилялася від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано. Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі ухилялися від нотаріального посвідчення угоди, також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення указаного договору. Також суд бере до уваги те, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна була чинною частина друга статті 9 ЖК УРСР, за змістом якої громадяни мали право, зокрема, придбати квартири (будинки), та, відповідно, частини останніх), на біржових торгах. Підтвердженням визнання такого права позивача державою є реєстрація права власності за позивачем, відповідно до відомостей КП «БТІ» ОМР. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України) Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору, зважаючи на підтвердження права позивача на майно державою, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним у судовому порядку. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК\~України судові витрати, понесені позивачем слід залишити за нею.

Outcome: dismissed