Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулися [PERSON] , [PERSON] із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу, заінтересована особа - Личаківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), в якій просять встановити факт реєстрації шлюбу 10 жовтня 2015 року в містя Сімферополь АР Крим, Україна, Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис №912 між [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна, та [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловік - « [PERSON] », дружина - « [PERSON] ». В обґрунтування своєї заяви заявники посилаються на те, що 10 жовтня 2015 року вони одружилися, шлюб було зареєстровано на тимчасово окупованій території в АР Крим 10 жовтня 2015 року Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис №912. З метою реалізації своїх прав на легалізацію згідно законодавства України укладеного шлюбу, заявники 01 серпня 2023 року звернулися до Личаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) із заявою про реєстрацію укладеного шлюбу та поновлення актового запису про шлюб, однак вже 02.08.2023р. отримали відповідь, з якої вбачається, що факт реєстрації зокрема шлюбу на тимчасово окупованій території має встановлюватися в судовому порядку, так як відповідні подальші зміни до законодавства не внесені. Встановлення факту реєстрації шлюбу необхідно заявникам для поновлення актового запису про шлюб та отримання свідоцтва про шлюб згідно законодавства України.. Також встановлення цього факту необхідно для внесення відповідних змін до актових записів про народження спільних дітей. Сторони в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином. Представник заявників направив суду заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив слухати справу у його відсутності. Заінтересована особа направила до суду заяву, в якій покалалася на розсуд суду. Суд розглянувши заяву та додані до неї документи, прийшов до висновку про можливість її задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є громадянами України, про що свідчать копії їх паспортів, які додані до заяви. 10 жовтня 2015 року заявники одружилися, шлюб було зареєстровано на тимчасово окупованій території в АР Крим 10 жовтня 2015 року Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис №912, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловік - « [PERSON] », дружина - « [PERSON] ». [INFO] у м.Сімферополь Автономної Республіки Крим у заявників народився син - [PERSON] , про що свідчить повторно видана Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №109, та на якому є відмітка про поновлення запису. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19 червня 2023 року встановлено факт народження в м.Сімферополь, АР Крим, Україна, дитини чоловічої статі на ім`я [PERSON] у батьків: мати - [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна, батько - [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна. Листом Личаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 02.08.2023р. заявників повідомлено, що актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Факт реєстрації зокрема шлюбу на тимчасово окупованій території має встановлюватися в судовому порядку, так як відповідні подальші зміни до законодавства не внесені. 15 квітня 2014 року Верховна Рада України визначила статус території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя як тимчасово окупованою. Згідно з положеннями статей 1, 5, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст.ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Судом при наданні оцінки зазначених документів, як кожного окремо, як доказів приймається до уваги, що хоча такий документ не є юридично дійсним, але він може підтверджувати, що певна установа, яка не діє у відповідності з українським законодавством, але de facto існує на окупованій території, зареєструвала факт народження певної особи. Європейський суд з прав людини, наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), зазначає, що "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою вищезазначених рішень, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. 07 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким, зокрема, частину третю статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнено словами «крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану». Зважаючи на викладене свідоцтво про шлюб 10 жовтня 2015 року в місті Сімферополь АР Крим, Україна, видане Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис №912 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , видане органом, що непідконтрольний державній владі України - є недійсними і не створює правових наслідків. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Отже, за такої редакції Закону шлюб, укладений між заявниками на тимчасово окупованій території, був недійсним і не створював юридичних наслідків, а тому у заявників не має іншої можливості підтвердити факт реєстрації шлюбу, аніж звернутися до суду із заявою про встановлення юридичного факту. При цьому неможливість поновити актовий запис про шлюб та видати заявникам свідоцтво про шлюб в позасудовому порядку свідчить відмова Личаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 02.08.2023р. у здійснені таких дій. Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст.18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявникам для отримання свідоцтва про шлюб згідно законодавства України. Згідно ч.1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для поновлення актового запису про шлюб та отримання свідоцтва про шлюб є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявники, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог заявників про встановлення факту реєстрації шлюбу, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту.

Outcome: approved