Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

В серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу подружжя, зареєстрованого 18.05.2002 р. відділом реєстрації актів громадського стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки з відповідача. Посилається на те, що фактично шлюбні стосунки припинилися вже протягом тривалого часу, кохання та повага один до одного зникли, спільне господарство з відповідачем вони не ведуть, внаслідок чого на даний час шлюб фактично не існує та разом з відповідачем вони не проживають. Між ними втрачено почуття поваги та любові один до одного, шлюб існує тільки формально і його збереження протирічить інтересам кожного із них, просила розірвати шлюб. Також, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до вимог ст. ст.\~19,\~279 ЦПК України\~вказана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням учасників справи. Відповідач відзиву на позов у визначений ухвалою суду строк не надав, заяв про перехід справи з спрощеного провадження без виклику сторін в загальне провадження не направляв, надав заяву про визнання позову у повному обсязі, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.\~21,\~24 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (ч. 1\~ст. 55 Сімейного кодексу України). Частиною 3, 4\~ст. 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.05.2002 року, відділом реєстрації актів громадського стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 30, встановлено, що 18.05.2002 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , після чого подружжю присвоєне прізвище чоловіка « [PERSON] » та дружини « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого виконкомом Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області від 16 листопада 2010 року, батьками дитини вказані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Дитина постійно мешкає та перебуває на утриманні і вихованні лише матері, позивача по справі. Даний факт не заперечувався сторонами у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягай повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до\~ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2\~ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст. 115 Сімейного КодексуУкраїни\~- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 191СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідач є працездатним, інших осіб не має на утриманні, працює, має змогу та зобов`язаний утримувати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , тому позовні вимоги про стягнення аліментів на малолітню дитину підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 17.08.2023 року про сплату судового збору у сумі 1073,60 грн. З урахуванням того, що у розірванні шлюбу, як правило, винуваті обидві сторони, суд вважає справедливим та розумним стягнути з відповідача на користь позивача 50% суми сплаченого судового збору в розмірі 536,80 грн. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК\~України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн., оскільки позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з урахуванням положень п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За таких обставин, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Зокрема відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача у позові надає орієнтовний розрахунок сум судових витрат, куди включає витрати на правову допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Як вказує сторона позивача, розмір витрат на професійну правову допомогу складає 10 000,00 грн. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04. 2020 у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Також, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З наданих до матеріалів заяви адвоката Анзійчука А.І. доказів вбачається, що судові витрати позивача підтверджуються копією договору про надання правової допомоги № 2/08-2023, актом приймання передачі наданих послуг, замовленням № 1 від 14.08.2023, довідкою про оплату наданих послуг, виданої 14.08.2023 та підписаною адвокатом Анзійчуком А.І., відповідно до якої вартість послуг становить 6000 грн, у які входить консультація, аналіз судової практики, підготовка позовної заяви. Дослідивши надані стороною позивача докази на підтвердження вищевикладених обставин, судом встановлено відсутність документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, зокрема, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо. Довідка видана та підписана адвокатом про оплату коштів не є належним доказом відповідно до вищезазначеного. З огляду вищевикладеного, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Outcome: approved