Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

13.02.2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що її батьки [PERSON] , [PERSON] мешкали в квартирі [ADDRESS] , де були зареєстровані. Вищевказана квартира була набута внаслідок обміну, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка, на момент укладання договору, перебувала у шлюбі з [PERSON] . Обмін мав місце у грудні 1994 року. Таким чином, її батьки віддали трикімнатну квартиру і отримали однокімнатну. Внаслідок обміну 12.01.1995 року [PERSON] та [PERSON] знялись з реєстрації. 19.01.1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєструвалися в квартирі, проживали в ній та були зареєстровані по день смерті. [INFO] помер батько - [PERSON] . [INFO] померла мати - [PERSON] . Після смерті матері вона звернулась до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа. Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, а на квартиру нотаріус видати свідоцтво мені не могла, оскільки право власності за матір`ю зареєстроване не було. Згідно відомостей ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] - на підставі договору дарування від 20.10.1990 року. Договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] . Дарувальник [PERSON] була зареєстрована в цій квартирі на момент дарування, як і обдаровувана [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON] . Подружжя [PERSON] зареєструвалися в квартирі в 1991 році, тобто вже після реєстрації права власності. При цьому одночасно з реєстрацією подружжя [PERSON] , [PERSON] , як і [PERSON] знялись з реєстраційного обліку та вибули на [ADDRESS] . На квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Боржником є відповідач [PERSON] . Таким чином батьки відповідача тривалий час, відкрито та безтитульно володіли чужим майном, вселились в цю квартиру на законних підставах і втратили законно належну їм трикімнатну квартиру, в якій вони проживали до обміну. Квартира має належати їй за набувальною давністю за правилами статті 344 ЦК України. Просить суд: -визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; -скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] , номер обтяження 3605310, зареєстрований в реєстрі 15.08.2006 року реєстратором: Восьма Запорізька державна нотаріальна контора на підставі постанови АА №759799, 02.08.2006, Державна виконавча служба у Хортицькому районі м. Запоріжжя. 16.02.2023 року суддя відкрив загальне позовне провадження по справі. 06.06.2023 року суд закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до розгляду. Представник позивача адвокат Ярошенко О.О. просив суд задовольнити позов в повному обсязі, розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Представник відповідача МКП «Основаніє» Півень А. подала заяву, в якій зазначила, що заборгованість за комунальні послуги в квартирі [ADDRESS] сплачена повністю 11.05.2018 року. МКП «Основаніє» не має претензій до [PERSON] . Просила розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). 20 жовтня 1990 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування (а.с. 15). Квартира належала дарувальнику на підставі довідки, виданої 12 жовтня 1990 року ЖБК «Будівельник-17». 20 листопада 1990 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] в ОП «ЗМБТІ» (а.с.16). 02 грудня 1994 року виконавчий комітет Ради народних депутатів м. Запоріжжя видав обмінний ордер на житлове приміщення №3081, відповідно якого [PERSON] отримав право на зайняття в порядку обміну квартиру [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] (а.с. 18). Згідно довідки, виданої головою ЖБК «Будівельник-17» 25.03.2007 року, в квартирі [ADDRESS] в різні періоди були зареєстровані наступні особи: -04.04.1973 по 08.12.1990 року [PERSON] ; -30.01.1989 по 24.07.1989 року [PERSON] ; -24.07.1989 по 08.12.1990 року [PERSON] ; -19.01.1991 по 12.01.1995 року [PERSON] та [PERSON] ; -19.01.1995 по теперішній час (25.03.2007) [PERSON] та [PERSON] . В довідці також вказано, що [PERSON] та [PERSON] при знятті з реєстрації вибули за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). 02.08.2006 року державний виконавець ВДВС у Хортицькому районі наклала арешт на квартиру [ADDRESS] при виконанні виконавчого листа №2-2088, виданого 11.05.2005 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь КП «ВРЕЖО №6» заборгованості по квартплаті в сумі 2315,90 грн. (а.с. 53). В.о. директора МКП «Основаніє» Півень А. подала клопотання, в якому зазначила, що заборгованість за комунальні послуги в квартирі [ADDRESS] сплачена повністю 11.05.2018 року. МКП «Основаніє» не має претензій до [PERSON] (а.с. 139). [PERSON] помер [INFO] (а.с .11). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа. Свідоцтво про право на спадщину за законом було видано спадкоємцю [PERSON] (а.с. 69). Таким чином, дослідивши докази по справі, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] володіли квартирою [ADDRESS] з 1995 року відкрито, без таємниць, не приховували факт володіння квартирою, поводились з квартирою так само, як поводився б з ним власник. Під час розгляду справи не виявилось за можливе з`ясувати, яким чином право власності перейшло від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , а також чому квартира залишилась зареєстрованою за [PERSON] [PERSON] та [PERSON] отримали ордер на вселення в квартиру, де було зазначено, що [PERSON] отримав право на зайняття квартири в порядку обміну, тобто вважали квартиру своєю власністю, а не об`єктом користування. [PERSON] та [PERSON] не знали про те, що згідно даних ОП «ЗМБТІ» квартира продовжує бути зареєстрованою за [PERSON] . Позивач [PERSON] успадкувала квартиру [ADDRESS] після смерті своїх батьків, а тому на підставі ч.2 ст.344 ЦК України може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. У зв`язку із цим вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру є правомірними, а тому підлягають задоволенню. Крім того, має бути скасованим арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] , оскільки він порушує право власності [PERSON] .

Outcome: approved