Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки і піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з відповідачкою. Після розлучення у сторін почалися непорозуміння щодо участі батька у вихованні дитини. Відповідачка [PERSON] постійно чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною з часу розлучення, а саме відмовляє батькові у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, що порушує права батька. Позивач звертався до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, як органу опіки і піклування для урегулювання конфлікту між сторонами. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 233 від 19 серпня 2020 року було встановлено спосіб спілкування батька з сином, однак відповідачка вказане рішення не виконує. Позивач просить суд усунути йому перешкоди у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з боку відповідачки та визначити порядок участі у вихованні дитини згідно з наступним графіком побачень: - побачення три рази на тиждень (за винятком днів, коли [PERSON] перебуває у відрядженні на роботі): кожного вівторка та четверга в другій половині дня, в суботу повний день за місцем навчання сина або за місцем його проживання, перебування; - надати можливість [PERSON] забирати дитину з дому або школи в дні побачень особисто; - необмежене спілкування з сином [PERSON] , [INFO] , особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином без наявних перешкоджань та впливу з боку [PERSON] . Також позивач просить зобов`язати [PERSON] , за два дні до зустрічі [PERSON] з сином, надати йому точну інформацію щодо фактичного місці навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомляти про це [PERSON] особисто на наступний день з дня настання таких обставин. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Пояснив, що хоче брати участь у вихованні сина, так як має рівні батьківські права з відповідачкою. Матеріально допомагав сину. З квітня 2023 року відповідачка не надає можливості бачитися з дитиною та спілкуватися по телефону. Через поведінку відповідачки з метою уникнення скандалів намагався вирішити питання через виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки і піклування, однак вона його рішення ігнорує. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала повністю та пояснила, що після розірвання шлюбу позивач проживає окремо. Ніякої участі в житті сина не приймає. При зустрічі на вулиці позивач уникав спілкування з сином, не цікавиться життям дитини та його потребами. Вказує, що неучасть у житті дитини є вибором позивача, а відсутність емоційного зв`язку з дитиною - наслідком вибору не приймати участь у житті дитини, а не перешкод, яких об`єктивно ніхто не чинив. Просила у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, як органу опіки і піклування Дорогань М.В. пояснив наступне. [PERSON] звертався до Миргородської міської ради про визначення способів участі його як батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області №233 від 19 серпня 2020 року було встановлено спосіб спілкування батька з сином, однак відповідачка вказане рішення не виконує. Виконкомом Миргородської міської ради Полтавської області від 24.08.2023 року було надано висновок про визначення участі у вихованні дитини та порядку побачень з нею, де рекомендовано спосіб спілкування [PERSON] зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , так як батьки дитини не могли дійти згоди з цього питання. У судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що з сторонами знайома. Позивач не проявляє зацікавленості у вихованні сина [PERSON] . [PERSON] з батьком не цікаво, бо той не приділяє належної уваги. Допитавши в судовому засіданні сторони, представника третьої особи, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Сторони перебували в шлюбі, який розірвано. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9), який проживає з відповідачкою. Після розлучення у сторін почалися непорозуміння щодо участі батька у вихованні дитини. Позивач не позбавлений батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, у зв`язку з чим позивач звертався до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, як органу опіки і піклування для урегулювання конфлікту між сторонами. Рішенням виконкому Миргородської міської ради Полтавської області № 233 від 19 серпня 2020 року було встановлено спосіб спілкування батька з сином (а. с.11), однак відповідачка вказане рішення не виконує. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Положеннями ст. 153 СК України закріплено право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом. Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно положень ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява № 878/13) ЄСПЛ нагадав, що згідно зі ст. 8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню. Щодо визначення у графіку часу зустрічей слід вказати наступне. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі, а встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. Позивач, будучи батьком дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] цілком обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved