Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У січні 2023 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування даного позову зазначила, що вона є донькою [PERSON] . Цей факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 12 червня 1984 року відділом РАЦС Бердянського міського виконавчого комітету Запорізької області. 27 жовтня 1997 року матір`ю позивачки було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого на Товарній біржі «Нове століття» за реєстром № 454, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстраційну книгу № 380п за реєстровим № 86-170. Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу із відміткою про його реєстрацію і листом № 9986 від 23.12.2022 року КП «ДМБТІ» ДМР. [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] . Про що видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Актовий запис № 1715. Відповідно до листа № 14/5-11636 від 23 грудня 2022 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб ДМР за даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 09.11.1998 з реєстраційного обліку не знята. Склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] становить - 1 (одна) особа: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 06.06.2000 року по теперішній час. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. із заявою про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері. Але постановою від 27 грудня 2022 року приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері. Підставою для відмови стало те, що позивачка не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній. Таким чином, відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на будинок стала причиною неможливості оформлення спадкових документів на будинок після смерті матері позивачки в нотаріальній конторі. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником надано до суду заяву відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] , у віці 64 роки, померла мати [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , яке видано 03 вересня 2021 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі актового записи № 1715 (а.с. 10). Факт родинних стосунків підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , де в графі «мати» зазначено « [PERSON] » (а.с. 9). Після смерті [PERSON] позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з квартири [ADDRESS] (а.с. 12). З 06.06.2000 року, позивачка постійно була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , що підтверджується Довідкою № 14/5-11636 від 23 грудня 2022 року Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 17). За життя, батька [PERSON] заповіту не залишила, позивачка єдина донька і єдиний спадкоємець першої черги за законом. На запит суду приватним нотаріусом Солошенко Ю.В. була надана копія спадкової справи № 60/2021. Як вбачається із постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., підставою для відмови стало те, що позивачка не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті). Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] , як донька покійної, була спадкоємцем першої черги за законом після смерті мати [PERSON] . Згідно з ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 561 ЦК УРСР визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , прийняла спадщину її донька, [PERSON] , а отже і право на квартиру [ADDRESS] , ввійшло до спадкової маси після її смерті. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається із постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 27 грудня 2022 року, нотаріус відмовила позивачу, оскільки остання не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 1998 року, відповідно до якого [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована в КП «ДМБТІ» та записана в книгу №380 п за реєстровим №86-170, на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1998 року. Ст. 224 ЦК Української УРСР було встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК ЦРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтю 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно до ч.1 ст. 328 ЦК України в чинній редакції, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 227 ЦК УРСР передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частиною 2 статті 47 ЦК УРСР було передбачено, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні норма міститься і на теперішній час в ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсними. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Біржова угода купівлі-продажу нерухомого майна від 11.01.1999 року була укладена відповідно до вимог законодавства, що діяло на час її укладення. На момент укладення договору купівлі-продажу вказаної частки житлового будинку був чинним Закон України «Про товарну біржу» в редакції від 26.01.1993 року, відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотримання вимог діючого на той час законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції Закону від 26.01.1993 року, яка діяла на момент укладення договору від 11.01.1999 року встановлено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасники є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійснення угоди дня. Згідно ч.2 та ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції Закону від 26.01.1993 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до довідки ДДМБТІ Дніпровської міської ради № 9986 від 23.12.2022 року вбачається, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційної справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності на квартиру в цілому за гр. [PERSON] (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлювального документа) на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1998 року, посвідченого на Товарній біржі «Нове століття» за реєстром №454, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записане в реєстраційну книгу №380п за реєстровим №86-170 (а.с. 16) Виходячи з вищевикладеного, позивачка є правомірним власником квартири, користується, володіє нею, однак позбавлена права отримати правовстановлюючий документ на нього в порядку спадкування після смерті [PERSON] та позбавлена права розпорядження власним майном, що в свою чергу ставить позивачку в скрутне матеріальне становище та завдає їй значної шкоди. Згідно ч.1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання права договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула право власності на об`єкт купівлі-продажу з моменту укладення вказаної угоди і реєстрації її на біржі та з моменту реєстрації права власності в Дніпропетровському БТІ. (а.с.14-16). Тому покупець є добросовісними набувачами нерухомого майна. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 1998 року є дійсним. Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що потрібно визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі викладеного, ст.ст.548, 549 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст.ст. 1217, 1223, 1258, 1264 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 315, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved