Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 21.02.2013 [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» Попередній договір. Відповідно до п. 1.1. договору сторони зобов`язуються в строки, встановлені попереднім договором укласти в майбутньому договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач зобов`язується передати окрему квартиру в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а позивач зобов`язується прийняти цей об`єкт належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору. Відповідно до п. 1.4 Договору характеристики Об`єкта: секція - 1 (перша); поверх - 8 (восьмий); № квартири - 81 (вісімдесят перша); загальна площа (квадратних метрів) - 79,89 м. кв. Згідно з п. 1.2 Договору Сторони встановили, що виконання зобов`язання щодо укладання та виконання Основного договору, яке встановлене пунктом 1.1 розділу 1 Попереднього договору повинне бути забезпечене. Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов`язання Сторони визначають у окремому договорі, а саме - Договорі про забезпечення виконання зобов`язань. Відповідно до п. 1.3 Договору Сторони зобов`язуються укласти Основний договір протягом І кварталу 2016 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Стороною-1 правовстановлюючих документів на Об`єкт та надання Державною реєстраційною службою/відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення Основного договору. Термін завершення будівництва та введення Будинку в експлуатацію в Договорі не вказується, однак з огляду на ст. 331 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України»), укладення Основного договору та передача Позивачеві права власності на Об`єкт могла відбутися лише після завершення будівництва та введення Будинку в експлуатацію. Тому зобов`язання Відповідача укласти Основний договір з Позивачем протягом І кварталу 2016 року означало, що Відповідач повинен був завершити будівництво та ввести в експлуатацію Будинок протягом І кварталу 2016 року. 21 лютого 2013 року Позивач та Відповідач на виконання п. 1.2 Договору уклали Договір про забезпечення виконання зобов`язань № МЗК/01/81/21.02-13/10. Так, Позивач на виконання умов Договору та Договору забезпечення сплатив Відповідачеві суму коштів у розмірі 537822,88 грн. Однак, Відповідач взяті на себе зобов`язання по Договору не виконав, будівництво Будинку не завершив, Будинок в експлуатацію не ввів, станом на сьогоднішній день Об`єкт (квартира) недобудована, жодні будівельні роботи в Будинку не ведуться, що свідчить про відсутність зі сторони Відповідача будь-яких дій, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань за Договором. Враховуючи зазначене, позивач просить визнати за [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) майнові права, в тому числі, право на отримання в натурі, користування, володіння, розпорядження та оформлення цих прав згідно з положеннями чинного законодавства, на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру, розташовану в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , з такими характеристиками: секція - 1 (перша); поверх - 8 (восьмий); № квартири - 81 (вісімдесят перша); загальна площа (квадратних метрів) - 79,89 м. кв.; вирішити питання про розподілу судових витрат. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача через загальну канцелярію суду подав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує в повному обсязі позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, також зазначив, що просить провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» у судове засідання не з`явилось, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомило, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд справи без його участі до суду не надходило, свого представника не направили. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2013 року громадянин України [PERSON] , [INFO] , уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О. за реєстровим № 274. Відповідно до частини 1 статті 876 Цивільного кодексу України, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до п. 1.1 Договору Сторони зобов`язуються в строки, встановлені даним Попереднім договором, укласти в майбутньому Договір купівлі-продажу, відповідно до якого Відповідач зобов`язується передати окрему квартиру, характеристики якої вказані в п. 1.4 розділу 1 цього Попереднього договору, в житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , а Позивач зобов`язується прийняти цей Об`єкт належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 Попереднього договору. Відповідно до п. 1.4 Договору характеристики Об`єкта: секція - 1 (перша); поверх - 8 (восьмий); № квартири - 81 (вісімдесят перша); загальна площа (квадратних метрів) - 79,89 м. кв. Згідно з п. 1.2 Договору Сторони встановили, що виконання зобов`язання щодо укладання та виконання Основного договору, яке встановлене пунктом 1.1 розділу 1 Попереднього договору повинне бути забезпечене. Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов`язання Сторони визначають у окремому договорі, а саме - Договорі про забезпечення виконання зобов`язань. Договір про забезпечення виконання зобов`язань Сторони укладають у простій письмовій формі та підписують одночасно з укладенням цього Попереднього договору. Відповідно до п. 1.3 Договору Сторони зобов`язуються укласти Основний договір протягом І кварталу 2016 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Стороною-1 правовстановлюючих документів на Об`єкт та надання Державною реєстраційною службою/відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення Основного договору. Термін завершення будівництва та введення Будинку в експлуатацію в Договорі не вказується, однак з огляду на ст. 331 Цивільного кодексу України, укладення Основного договору та передача Позивачеві права власності на Об`єкт могла відбутися лише після завершення будівництва та введення Будинку в експлуатацію. Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Тому зобов`язання Відповідача укласти Основний договір з Позивачем протягом І кварталу 2016 року означало, що Відповідач повинен був завершити будівництво та ввести в експлуатацію Будинок протягом І кварталу 2016 року. Згідно з п. 4.2 Договору Сторони погодили, що Основний договір може бути укладений виключно у разі перерахування повної суми коштів, що передбачена пунктом 2.2. розділу 2 Договору забезпечення на поточний рахунок Відповідача на виконання зобов`язань за вказаним Договором забезпечення у належному порядку. Зі змісту розділу 2 Договору слідує, що сума коштів, яку повинен був сплатити Позивач відповідно до умов Договору забезпечення, становить 97 % вартості Об`єкта, яка буде визначена в Основному договорі. 21 лютого 2013 року Позивач та Відповідач на виконання п. 1.2 Договору уклали Договір про забезпечення виконання зобов`язань № МЗК/01/81/21.02-13/10. Відповідно до п. 2.2.1 Договору забезпечення Позивач зобов`язується, у строк до 21 лютого 2016 року, сплатити Відповідачеві суму коштів, яка у національній валюті України на день укладання цього Договору становить 537 822 (п`ятсот тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 88 копійок, у т.ч. податок на додану вартість 89 637 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять сім) гривень 15 копійок. Вартість 1 (одного) квадратного метра на момент укладання цього Договору становить 7 100 (сім тисяч сто) гривень 00 копійок. Згідно з п. 2.2.2 Договору забезпечення Позивач сплачує Відповідачеві суму коштів, як забезпечення виконання зобов`язань, згідно п. 1.1 цього Договору у наступному порядку: 2.2.2.1. Перший платіж - здійснюється не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дня підписання цього Договору у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) гривень 00 копійок, у т. ч. податок на додану вартість 66 666 (шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 67 копійок. 2.2.2.2. Грошова сума у розмірі 137 822 (сто тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 88 копійок, у т.ч. податок на додану вартість 22 970 (двадцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 48 копійок, рівними платежами, кожного 20 числа місяця, протягом 36 місяців, починаючи з березня, у розмірі, що буде дорівнювати оплаті не менше 3 828 (три тисячі вісімсот двадцять вісім) гривень 42 копійки. Положення Договору та Попереднього договору передбачають, що за умови належного і повного виконання Позивачем своїх зобов`язань за цими договорами, Відповідач зобов`язується в момент укладення Основного договору зарахувати суми коштів, що були оплачені Позивачем на виконання Договору забезпечення як відповідну частину оплати за Основним договором (п. 2.3 Договору, п. 1.1 Договору забезпечення). Відповідно до п. 2.3, 2.4 Договору забезпечення Сторони встановили, що укладення та оформлення Основного договору можливе лише в тому випадку, якщо суми коштів, визначені розділом 2 Договору, будуть повністю внесені Позивачем на рахунок Відповідача до моменту, вказаного укладення та оформлення Основного договору. Сторони погодили, що документом, який підтверджує проведення розрахунків за цим Договором між Сторонами є документи, надані банківською установою щодо операції з коштами Позивача щодо зарахування коштів на рахунок Відповідача або прибутковий касовий ордер Відповідача. Так, Позивач на виконання умов Договору та Договору забезпечення сплатив Відповідачеві суму коштів у розмірі 537822 (п`ятсот тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 88 копійок у наступному порядку: - 400000 (чотириста тисяч) гривень 00 копійок готівкою передав Відповідачеві 22 лютого 2013 року у касу Відповідача, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 16 від 22.02.2013, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 16 від 22.02.2013; - 137822 (сто тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 88 копійок перерахував на поточний банківський рахунок Відповідача через установи банків за період з березня 2013 року по лютий 2016 року, рівними платежами, що підтверджується банківськими квитанціями, що підтверджується: квитанцією № 23 від 14.03.2013 р. на суму 3 830,00 грн.; квитанцією № 67 від 15.04.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 593/з19 від 15.05.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 33 від 12.06.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 23 від 16.07.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 592/з21 від 09.08.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 64 від 10.09.2013 р. на суму 3830,00 грн.; прибутково-видатковим касовим ордер № 35 від 11.10.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН406 від 14.11.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 592/з20 від 16.12.2013 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН954 від 13.01.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН434 від 18.02.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН147 від 11.03.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН753 від 14.04.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН1800 від 14.05.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН1315 від 13.06.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 1136 від 15.07.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН32 від 13.08.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН214 від 17.09.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН160 від 14.10.2014 р. на суму 383000 грн.; квитанцією № 601/з4 від 14.11.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН332 від 16.12.2014 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 4779847 від 17.01.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № ПН326 від 18.02.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 22456961 від 18.03.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS24581357 від 17.04.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 1661/з7 від 19.05.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 5835278 від 19.06.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS25390685 від 21.07.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS25581795 від 14.08.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS25935065 від 20.09.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS26056746 від 05.10.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 196176/авт від 18.11.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № QS26847080 від 17.12.2015 р. на суму 3830,00 грн.; квитанцією № 18 від 21.01.2016 р. на суму 3830,00 грн.; заявою на переказ готівки № 96 від 20.02.0216 р. на суму 3772,88 грн. Таким чином, у Позивача наявні всі необхідні документи, що підтверджують виконання ним умов Договору забезпечення, Договору та проведені розрахунки Позивача з Відповідачем. Позивач виконав всі свої зобов`язання за Договором та Договором забезпечення. З урахуванням цього Відповідач повинен був укласти з Позивачем протягом І кварталу 2016 року Основний договір. Однак, Відповідач взяті на себе зобов`язання по Договору не виконав, будівництво Будинку не завершив, Будинок в експлуатацію не ввів, станом на сьогоднішній день Об`єкт (квартира) недобудована, жодні будівельні роботи в Будинку не ведуться, що свідчить про відсутність зі сторони Відповідача будь-яких дій, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань за Договором. Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З аналізу вищенаведених норм випливає, що основним юридичним фактом, який необхідно встановити для визначення який саме правочин вчинено сторонами є дійсна спрямованість волі сторін при вчиненні правочину. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із частинами 5, 6 статті 13 закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, аналогічні правові висновки, про те, що у справах про визнання правочину удаваним, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін зазначено у: Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР: 74767056); Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.04.2018 у справі № 707/1541/16 (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР: 73369088); Постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР: 61718485). Положеннями статті 512 ЦК України встановлено, що Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав,Ю якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на підставі Договору про відступлення права вимоги від 15.11.2017, позивач має всі права та обв`язки Сторони-2 за Попереднім договором Договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2014 та договору про забезпечення виконання зобов`язань № МЗК/01/225/31.03-14/224 від 31.03.2014. Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. З урахуванням того, що згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість, спрямована на виконання, зміну та припинення прав та обов`язків, - укладення з позивачем попереднього договору, договору про забезпечення та договору про відступлення права вимоги з дією, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. З аналізу ч. 1 ст. 635 ЦК України випливає, що попередній договір не є майновим, тобто не передбачає передачу майна, його оплату тощо, з такого договору виникає єдине спільне для сторін зобов`язання - укласти в майбутньому договір на узгоджених ними умовах. Разом з тим, із змісту Договору та Договору забезпечення вбачається, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов Основного договору, а саме: узгодили істотні умови (характеристики) Об`єкту договору купівлі-продажу (п. 1.4 Договору), узгодили ціну продажу Об`єкту (розділ 2 Договору, п. 2.2 Договору забезпечення), узгодили порядок та строк здійснення оплати за Об`єкт (пп. 2.2.2, п. 2.3 Договору забезпечення), узгодили орієнтовний строк передачі Об`єкту Позивачу - І (перший) квартал 2016 (пункт 1.3 Договору). У Договорі та у Договорі забезпечення встановлено зобов`язання Позивача щодо внесення грошових коштів, які зараховуються на виконання зобов`язання щодо сплати загальної ціни купівлі-продажу Квартири, тобто сторони узгодили між собою зобов`язання майнового характеру у вигляді сплати грошових коштів, які в контексті правовідносин, що склались між сторонами є по своїй правовій природі оплатою за договором купівлі-продажу. Наявність у Договорі та у Договорі забезпечення вищенаведених, узгоджених між сторонами зобов`язань вказує на те, що назва Договору «Попередній договір» не відповідає змісту договору та дійсним правовідносинам, що склались між сторонами. Таким чином, з`ясуванні сутності зобов`язання, яке виникло внаслідок укладення правочину, має здійснюватися шляхом оцінки умов договору про права та обов`язки сторін у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З огляду на вищевикладене, між Позивачем та Відповідачем було укладено не попередній договір в межах передбаченої ст. 635 ЦК України правової конструкції, а договір купівлі-продажу відповідно до ст. 655 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Положеннями статей 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання, і у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплатою неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи те, що предметом договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, є квартира у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який незважаючи на плановий термін закінчення будівництва, встановлений у пункті 1.3 Договору, станом на дату звернення до суду є незакінченим (тобто об`єкт будівництва є незавершеним, а відповідно майно (квартира) станом на дату звернення до суду не існує), випливає, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав на майбутню квартиру в об`єкті незавершеного будівництва. Тобто, за правочином укладеним між Позивачем та Відповідачем, Позивач отримав у власність не індивідуально визначене умовами Договору нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин. Таким чином, у зв`язку з укладенням Договору та Договору забезпечення у Відповідача виникло майнове право на отримання коштів від Позивача, а у Позивача виникло майнове право на Квартиру, яке в подальшому повинне призвести до оформлення права власності на вже збудований об`єкт нерухомості - Квартиру, яка зараз є об`єктом незавершеного будівництва через невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейським судом з прав людини, зокрема у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви №846/16 та 1075/16), закріплено поняття та принцип «Легітимних очікувань». Відповідно до положень статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «ЄКПЛ») до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше «правомірного очікування» ефективного отримання майнового права. Так відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини переважне право на придбання нерухомого майна залежить від волі продавця продати. Оскільки покупець не може змусити продавця здійснити продаж, таке переважне право не є майном у розумінні ЄКПЛ та не підлягає захисту. Суд наголосив, що концепція майна, до якого входить «правомірні очікування», має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що «правомірне очікування» має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист. З викладеного випливає, що саме право очікування в контексті застосування ЄКПЛ має захищатися як майно («existing possession»), оскільки судова практика вже визнала його майном у національному контексті та надає йому захист, тобто визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва за умови належного виконання Позивачем взятих на себе зобов`язань з оплати грошових коштів, що зараховуються як плата за квартиру, являється належним способом захисту прав майбутнього покупця. Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІА-АВТО» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва,є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В частині стягнення судових витрат на користь позивача, суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню відповідно до правил ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved