Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ігма 2018» про визнання припиненими трудових відносин з 07.03.2019 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В обґрунтування позову вказувала, що згідно Протоколу загальних зборів № 16/03/2018 від 16.03.2018 року ТОВ «Ігма 2018» позивач призначена на посаду директора вказаного товариства. Реалізуючи своє право на працю Позивач висловив бажання звільнитись із займаної посади та припинити трудові стосунки з Відповідачем. Позивачем було написано заяву про звільнення. Зазначає, що телефоном про це Позивач повідомив кожному з учасників ТОВ «Ігма 2018» та 03.12.2018 року надіслав кожному з учасників лист-повідомлення з проханням ініціювати скликання позачергових зборів учасників, у порядку денному яких розглянути питання про припинення трудових відносин з директором Відповідача [PERSON] . У відповідь на такі листи-звернення одним з учасників - [PERSON] надіслано лист, яким останній вимагав інформувати його стосовно діяльності Відповідача, проте загальних зборів учасниками не скликалось. У зв`язку з цим, та оскільки Позивач так і не зміг припинити трудові стосунки з Відповідачем у передбаченому законодавством порядку, позивачем як виконавчим органом Товариства було ініційовано позачергові збори учасників з питанням про звільнення директора. Товариства у порядку денному, повідомлення про дату та час проведення зборів направлено кожному з учасників. Проте у зазначений у повідомленні день та час жоден з учасників не з`явився за адресою призначених зборів. Позивачем вдруге було ініційоване скликання позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Ігма 2018», у порядку денному якого було питання про припинення трудових відносин з директором Відповідача [PERSON] . Повідомлення про проведення загальних зборів учасників було направлене листами (з описом вкладення) персонально кожному з учасників. Проте у вказані у повідомленні день та час за адресою проведення зборів жоден з учасників не з`явився, представників своїх не надсилав, так само як і повідомлень про причини неможливості з`явитись на зборах. Позивачем, як директором та ініціатором скликання зборів було складено протокол про відсутність кворуму та факт відсутності проведення зборів. З «21» грудня 2018 року Позивач фактично не виконує обов`язки директора ТОВ «Ігма 2018», така ж дата визначена й у наказі про звільнення. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, у якій підтримала позов з підстав зазначених у позовній заяві та просила про задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки до суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. У ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» Вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників, організує виконання їх рішень. Тобто, загальні збори учасників здійснюють управління товариством та реалізують право уповноваженого органу товариства усунути особу від виконання обов`язків члена виконавчого органу в будь який час і з будь яких підстав. За змістом положень ст. 38 КзПП, ст. 145 Цивільного кодексу України, ст. 58, 60, 62 Закону України «Про господарські товариства» праву директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчим орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр підприємств, установ та організацій. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом Законів про Працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, Установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно Протоколу загальних зборів № 16/03/2018 від 16.03.2018 року ТОВ «Ігма 2018» позивач призначена на посаду директора вказаного товариства, що підтверджується записами трудової книжки [PERSON] . Починаючи з грудня місяця 2018 року, Позивач фактично не виконує обов`язки директора ТОВ «Ігма 2018». Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Судом встановлено, та підтверджено наданими доказами, що [PERSON] користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з ТОВ «Ігма 2018» у встановленому законом порядку направила рекомендованим листом поштою кожному з учасників загальних зборів повідомлення про проведення загальних зборів. Проте у вказані у повідомленні день та час за адресою проведення зборів жоден з учасників не з`явився, представників своїх не надсилав, так само як і повідомлень про причини неможливості з`явитись на зборах. Позивачем, як директором та ініціатором скликання зборів було складено протокол про відсутність кворуму та факт відсутності проведення зборів, що підтверджується Протоколом Загальних зборів ТОВ «Ігма 2018» від 20.08.2020 року. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача ТОВ «Ігма 2018» про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинило, наказ про звільнення останньої з роботи не видано. Враховуючи конкретні обставини цієї справи та факт порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц. У своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі частини першої ст.38 КЗпП України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вказані обставини не спростовані відповідачем у судовому засіданні жодними доказами. Таким чином, суд вважає можливим визнання припиненими трудових відносин [PERSON] із ТОВ «Ігма 2018» з 07.03.2019 року, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved