Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що [INFO] померла [PERSON] з якою він проживав без реєстрації шлюбу з 1990 року. Спадкоємцями другої черги за законом після померлої [PERSON] є рідні сестри померлої: , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . В 1996 році під час спільного проживання [PERSON] отримала квартиру за адресою: [ADDRESS] , на яку 15.01.1998 року було видано свідоцтво про право власності на житло. Позивач вказує, що у даній квартирі вони з [PERSON] проживали однією сім`єю з часу її отримання до дня смерті [PERSON] , спільним коштом проводили поточний ремонт в квартирі, набували спільне майно. За домовленістю з [PERSON] позивач не реєстрував своє місце проживання у спірній квартирі та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , оскільки мав надію отримати власну квартиру. Заповіт [PERSON] на [PERSON] за життя також не стала складати, оскільки була переконана, що після її смерті ніхто з родичів на квартиру претендувати не буде. Після смерті [PERSON] позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує усі рахунки за спожиті комунальні послуги. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] є їх [PERSON] спільною сумісною власністю, а тому разом з іншими спадкоємцями першої черги він набув право на спадкування вказаної вище квартири. До суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. З урахуванням змін, позивач просить визнати його членом сім`ї [PERSON] з 01.01.1990 року; встановити факт проживання [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01.01.2004 року до моменту її смерті; визнати квартиру [ADDRESS] такою, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Представник [PERSON] направив відзив на позовну заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивача [PERSON] відповідач не визнає, оскільки спірна квартира була передана в користування [PERSON] з державного житлового фонду та в подальшому приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже є особистою приватною власністю померлої. На спірну квартиру не поширюється режим майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позов [PERSON] не визнає в повному обсязі, оскільки спірна квартира була приватизована [PERSON] та не є спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які разом проживають та ведуть спільне господарство. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, надала відзив на позовну заяву. У відзиві на позов відповідачка зазначила, що позивач до 1998 року лише зустрічався з [PERSON] , однак спільно з [PERSON] не проживав, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків у них не виникло. Квартиру [PERSON] набула в особисту власність шляхом приватизації кімнати гуртожитку, в якій вона проживала. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Із матеріалів справи убачається та установлено судом, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала за адресою6 [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] та рідні сестри померлої: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Державним нотаріусом двадцять першої державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. направлено на ім`я [PERSON] лист з пропозицією з`явитися до державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав з наступними документами: паспортом та ідентифікаційним номером; документами, що підтверджують родинний зв`язок з померлою, а саме свідоцтвом про шлюб; документами на спадкове майно. Як убачається з матеріалів спадкової справи, заповіт на [PERSON] померла не залишила, свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу нотаріальною конторою не видавалося . Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Судом встановлено, що позивач зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданим Київським акціонерним товариством «Кияни» 15 січня 1998 року [PERSON] на праві власності [ADDRESS] , яка до часу своєї смерті проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідно до видаткової накладної № Е-00000024 від 08 січня 2017 року витрати на його поховання [PERSON] ніс позивач. З акту майстра дільниці 34 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва» [PERSON] від 29.03.2017 року убачається, що [PERSON] дійсно проживає без реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, як чоловік та дружина, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 1991 року, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, спільних дітей не мали. У [PERSON] є дочка, у [PERSON] дітей не було. Квартиру [ADDRESS] вони не купували, її [PERSON] отримала на заводі, де працювала. В ній [PERSON] постійно проживав. Згідно показів свідка [PERSON] , він [PERSON] знає по роботі, були сусідами. Підтверджує факт спільного проживання, як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1995 року проживає в сусідній з [PERSON] квартирі, її та [PERSON] знає з 1995 року, стверджує, що у них були сімейні відносини. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. За змістом ст.ст.77- 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, квартири, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. За змістом ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Сімейного Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Суд приймає до уваги покази свідків, а також акт майстра дільниці № 4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва « [PERSON] з підписами сусідів, якими встановлено факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також видаткову накладною №Е-00000024 від 08.01.2017 року, видану на ім`я [PERSON] на оплату ритуальних послуг, пов`язаних з похованням [PERSON] , проте вказані обставини не підтверджують факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства з 01.01.2004 року до часу її смерті . - [INFO] , оскільки жоден свідок не підтвердив факт ведення спільного побуту , виконання взаємних прав та обов`язків, як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] . За таких підставі суд вважає, що в частині позовних вимог про встановлення факту спільного проживання, як чоловіка та жінки однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по день смерті [PERSON] слід відмовити. З копії спадкової справи після померлої вбачається, що заяву про прийняття спадщини після його смерті подав позивач, а також її рідні сестри: [PERSON] та [PERSON] . Інших спадкоємців судом не встановлено. відсутні. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] було передано у власність однокімнатну квартиру у гуртожитку площею 26, 0 кв.м за процедурою приватизації житлового фонду ПАТ «Кияни» за рахунок індивідуальної праці на одну особу 15.01.1998 року. Відповідно до с. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду-це відчуження квартир ( будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень ( підвалів, сараїв, і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 2 вказаного вище Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках ( житлові кімнати, житлові блоки ( секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів ( далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир ( будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 цього Закону, до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Судом встановлено, що на час приватизації спірного житла позивач не був членом сім`ї [PERSON] , проживав та був зареєстрований за іншою адресою, а отже спірна квартира, отримана в користування та в подальшому приватизована [PERSON] , є її особистою приватною власністю. Вказане підтверджується висновком Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 17 липня 2019 року у справі № 758/15458/15 в якому зазначено, що майно, приватизоване навіть у шлюбі до 01.01.2004 року є особистою приватною власністю, так, як не придбане ( створене) спільною працею кількох осіб, а отримане у власність із житлового фонду державної чи комунальної власності в порядку безоплатної приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, що на час отримання у власність ( приватизації) [PERSON] квартири [ADDRESS] він був членої її сім`ї, зважаючи , що квартира є особистою приватною власністю [PERSON] та на неї не поширюється режим спільної сумісної власності, суд вважає, що в позовних вимогах про визнання [PERSON] членом сім`ї [PERSON] з 01.01.1990 року та визнання квартири [ADDRESS] такою, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] також слід також відмовити.

Outcome: dismissed