Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Креді Фінанс Актив» про визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22 грудня 2006 року між ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" та [PERSON] було укладено кредитний договір №207, згідно з яким позичальник отримала кредит у сумі 25000,00 доларів США з кінцевою датою погашення 21.12.2007 року (п.1.1, 1.2.1 договору). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №207 між ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625, відповідно до якого іпотекодавець (позивачка) передала іпотекодержателю (ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка") в іпотеку предмет іпотеки, а саме: житловий будинок [ADDRESS] (п.1.2 іпотечного договору). 13 лютого 2019 року ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі за кредитним договором №207 від 22.12.2006 року. 14 лютого 2019 року ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625. Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 14.02.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л., зареєстровано в реєстрі під №106. Пунктом 1.1 Договору від 14.02.2019 року передбачено, що первісний іпотекодержатель передає, а Новий іпотекодержатель приймає всі права за Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625, що був укладений між Первісним іпотекодержателем - громадянкою України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (надалі іменується - «Іпотекодавець») в забезпечення виконання зобов`язань ПП [PERSON] (далі-Позичальник), зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , за Кредитним договором №207, укладеним між Первісним іпотекодержателем та Позичальником 22.12.2006 року. Відповідно до Іпотечного договору Іпотекодавець передав Первісному іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 70,8 кв.м, житловою площею - 46,8 кв.м. Вважає, що договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625 від 14 лютого 2019 року між ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено з грубим порушенням вимог підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Позов просить задовольнити. Ухвалою судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14.08.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторони. Відповідачу, ТОВ "Креді Фінанс Актив", запропоновано, в порядку ст.178 ЦПК України, в 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позов. Відзив по справі не надходив. Ухвалою судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24.08.2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду позивачка та представник позивача позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві та доказах, які долучені позивачем на обґрунтування позовних вимог. Представник відповідача усно заперечив проти заявлених позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується до спірних правовідносин. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" та [PERSON] було укладено кредитний договір №207, згідно з яким позичальник отримала кредит у сумі 25000,00 доларів США з кінцевою датою погашення 21.12.2007 року (п.1.1, 1.2.1 договору). Відповідно до п.1.3 Договору №207 погашення кредиту здійснюється не пізніше 21.12.2007 року. 22 грудня 2006 року між ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка", позичальником [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір майнової поруки в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №297 від 22.12.2006 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №207 між ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625, відповідно до якого іпотекодавець (позивачка) передала іпотекодержателю (ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка") в іпотеку предмет іпотеки, а саме: житловий будинок [ADDRESS] (п.1.2 іпотечного договору). Відповідно до додаткової угоди №1 від 21.12.2007 року до кредитного договору №207 від 22.12.2006 року внесено зміни до пункту 1.2.1 та 1.3 та визначено остаточне погашення кредиту - 20 червня 2008 року. 13 лютого 2019 року ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі за кредитним договором №207 від 22.12.2006 року. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 14 лютого 2019 року ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625. Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 14.02.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л., зареєстровано в реєстрі під №106. Пунктом 1.1 Договору від 14.02.2019 року передбачено, що первісний іпотекодержатель передає, а Новий іпотекодержатель приймає всі права за Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625, що був укладений між Первісним іпотекодержателем - громадянкою України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (надалі іменується - «Іпотекодавець») в забезпечення виконання зобов`язань ПП [PERSON] (далі-Позичальник), зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , за Кредитним договором №207, укладеним між Первісним іпотекодержателем та Позичальником 22.12.2006 року. Відповідно до Іпотечного договору Іпотекодавець передав Первісному іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 70,8 кв.м, житловою площею - 46,8 кв.м. 15.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л. здійснено державну реєстрацію зміни іпотекодержателя, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, індексний номер витягу №156512403. Суд констатує, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 70,8 кв. м на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Чайковською А.О., приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу 27.12.2005 року за реєстровим номером №1282 та постійно проживає у зазначеному житловому будинку, який є єдиним житлом позивача, що підтверджено позивачем. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16-ц (провадження № 61-18037св18) іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням. Це пов`язано з тим, що для іпотеки є характерною така властивість, як слідування, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення. Законом України «Про іпотеку» не передбачено існування конструкції «абстрактної» іпотеки, у якій іпотека існує поза зв`язком із забезпеченням основного зобов`язання. Тобто, законодавством не передбачено такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання. У статті 24 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Висновки суду щодо необхідності відступлення прав за іпотечним договором поряд з відступленням прав за основним зобов`язанням, викладені у постанові ВС КЦС від 16 грудня 2019 року у справі №607/4911/16-ц. Судом також встановлено, що Відповідач не повідомляв [PERSON] письмово у п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором та відповідних доказів суду не надав. Суд зауважує, що відповідно до підпункту 1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Також, відповідно до підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (на момент виникнення спірних правовідносин) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Метою Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є захист позичальників, поручителів та майнових поручителів від звернення стягнення на майно, що може призвести до втрати житла чи втрати іншого майна у значних сумах в складних економічних умовах внаслідок стрімкого зростання курсу іноземної валюти, в якій отримувався кредит. Частиною такого захисту законодавець визначив недопущення заміни кредитора. Таким чином, ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" не мав права здійснювати відступлення права вимоги за іпотечним договором для ТОВ "Креді Фінанс Актив" згідно з вимогами діючого на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Під час судових дебатів 12.09.2023 року, представник позивача зазначив, що підпункт 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" був визнаний неплатоспроможним, зазначивши, що наявна постанова Національного банку України, проте не вказав номеру та дати ухвалення вказаної постанови. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.242 ЦПК України у судових дебатах виступають з промовами (заключним словом) учасники справи. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Під час судового розгляду, представник відповідача не посилався на обставини та докази щодо того, що ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка" був визнаний неплатоспроможним, відтак Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований до спірних правовідносин, а тому позбавлений можливості посилатися на вказані обставини під час судових дебатів, а суд відхиляє такі доводи представника відповідача проголошені під час судових дебатів як безпідставні та необґрунтовані. Крім цього, суд звертає увагу відповідача на той факт, що відповідно до ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відзиву на позовну заяву відповідачем не було подано, як і будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, на які посилався представник відповідача, зокрема в судових дебатах і в частині подання доказів щодо визнання неплатоспроможним ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка", а вказана обставина в силу ст.82 ЦПК України не є загальновідомою та потребує доказування. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи викладене, суд відхиляє усні доводи представника відповідача, у тому числі щодо неплатоспроможності ПАТ «Акціонерний банк "Укоопспілка", оскільки такі доводи не підтверджені жодними належними та допустимими письмовими доказами та такі докази ні відповідачем, ні представником відповідача місцевому суду не подані. Звертаємо увагу відповідача, що відповідно до правових позицій, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2023 року у справі №552/7368/21 така обставина як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість в подальшому прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст.367 ЦПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Допущення такої можливості судом матиме наслідком порушення принципу правової визначеності. Відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку, що договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. за реєстровим номером №2625 від 14 лютого 2019 року між ПАТ АБ "Укоопспілка" та ТОВ "Креді Фінанс Актив" було укладено з грубим порушенням вимог підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі №905/1227/17 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає. У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що під час укладення спірного договору про відступлення прав за іпотечним договором від 14.02.2019 року, відповідач по справі не дотримавсь вимог ч.3 ст.512 ЦК України та п.п.3 п.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання спірного Договору, як письмової форми правочину, недійсним, відповідно до меж позовних вимог, оскільки підпункт 3 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" містить фактично повну заборону, на час дії закону, щодо як продажу так і будь-якої передачі (без жодних виключень) заборгованості або боргу, визначеного у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати». Недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. (Постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15- ц (провадження № 14-321цс18). Недійсність правочину зумовлена наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17). Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №910/5425/18). Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Крім того, враховуючи, що суд дійшов висновків щодо задоволення позову, то з урахуванням положень ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача в розмірі пропорційному до задоволених вимог, тобто в сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved