Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

24 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В позові зазначено, що між ним та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до умов укладеного договору він позичив відповідачу 30 серпня 2020 року грошові кошти, в розмірі 3 900 доларів США та 10 жовтня 2020 року, в розмірі 150 доларів США, які відповідач повинен був повернути йому до 01 грудня 2020 року. Узяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, що змусило його звернутися до суду із вказаним позовом. На підставі зазначеного просив суд стягнути з відповідача борг, в розмірі 148 102,83 грн. та судовий збір в розмірі 1482 грн. Позивач в судове засідання направив заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Не заперечував проти заочного порядку розгляду справи (а.с.14) Відповідач в судове засідання не з`явися, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що відповідач склав розписку, за якою взяв у борг у позивача 30 серпня 2020 року 3900 доларів США та 10 жовтня 2020 року ще 150 доларів США, із зобов`язанням повернути позику до 01 грудня 2020 року (а.с.15). Свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документу, кошти за позикою позивачу не повернув. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору. Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Нормою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, надана позивачем розписка від 30 серпня 2020 року у розумінні ЦК України, є договором позики. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення боргу визначений сторонами в розписці закінчився 01 грудня 2020 року, однак відповідач суму коштів, у розмірі 3900 доларів США та 150 доларів США отриманих в борг, у строк позивачу не повернув. Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається з розрахунку позивача, загальна заборгованість [PERSON] за вказаним договором позики, станом на 23 серпня 2023 року (день визначений позивачем в позовній заяві), становить 148102,83 грн., а саме згідно офіційного курсу Національного банку України курс долара США становить 36,5686 грн., відповідно 3 900 доларів США х 36,5686 = 142 617,54 грн., а 150 доларів США х 36,5686 = 5 485,29 грн. Вказана сума боргу, в розмірі 148 102,83 грн., є обгрунтованою, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору, в розмірі 1482 грн.

Outcome: approved