Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У березні 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою (з урахуванням уточнення), в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача у якості відшкодування моральної шкоди 300\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він з 14 лютого 2000 року був прийнятий на посаду учня гірничого по ремонту гірних видобуток підземним до Державного відкритого акціонерного товариства «Шахта Красноармійська-Західна-1». 24 лютого 2002 року його було звільнено. 21 січня 2008 року він був прийнятий на посаду гірничого очисного забою 4 розряду з повним робочим днем в шахті до Відкритого акціонерного товариства «Шахта «Красноармійська- Західна № 1». 11 серпня 2008 року його було звільнено. 02 грудня 2014 року він був прийнятий прохідником 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське». 13 вересня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське». 02 серпня 2021 року його було звільнено. Всі вказані вище обставини про роботу та звільнення позивача підтверджуються його трудовою книжкою та не можуть і не будуть заперечуватись відповідачем. За час роботи на підприємстві відповідача позивач набув хронічних професійних захворювань П. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П- 4 від 14 січня 2022 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, встановлено, наявність у позивача професійних захворювань: хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірним динамічними порушеннями, м`язово-тонічними та больовим синдромами. Пневмоконіоз (q/t, 1/1, pi), ускладнений хронічним бронхіт фаза затихаючого загострення ЛН І-ІІ ст. (першого-другого) ст. П. 15 даного акту передбачає, що раніше у позивача не було хронічних захворювань. П. 17 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обстав, професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в підприємствах вугільну промисловості, в тому числі ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. Згідно п. 18 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: пил переважно фіброгенної дії, кремнію діоксин кристалічний при вмісту вільного діоксиду кремнію до 5% - фактична величина 91,2 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 91,7%. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 44,4 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 43,3 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 12 кг при нормативному значенні 30 кг; робоча поза в нахиленому положенні більше 30° 92%, зміни при нормативному значенні до 30° 25% зміни; нахили корпусу 20 разів за зміну, при нормативному значенні 51 - 100 разів за зміну. Фактичні рівні звукового тиску, еквівалентні рівні шуму 90 дБА, при нормативному значенні 80 дБА. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 03 лютого 2022 року серії 12ААВ № 547724 позивачу первинно безтерміново встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та протипоказана важка фізична праця. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 03 лютого 2022 року серії 12ААА № 106413 позивачу первинно безтерміново встановлено 65% втрати працездатності за професійним захворюванням. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою № 985 із медичної карти стаціонарного хворого та медичним висновком від 28 грудня 2021 року № 13/385. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1322 позивач має скарги на біль в поперековому відділі хребта, з іррадіацією в праву сідницю та в праву ногу до заднє-зовнішній поверхні, оніміння та судоми в правій нозі, кашель, переважно сухий, задуха, загальна слабкість. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втраток працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медично допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фон сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні н. душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміні у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресії. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобам доказування. Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бут відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних уме праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Не погодившись\~з позовними\~вимогами,\~представником відповідача\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого вказав,\~що позивач\~свідомо приймав\~запропоновані йому\~умови праці\~і усвідомлював\~можливість ушкодження\~його здоров`я.\~За роботу\~в шкідливих\~та небезпечних\~умовах праці\~Позивач,\~відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~«Про охорону\~праці» користувався\~скороченням тривалості\~робочого часу,\~додатковою оплачуваною\~відпусткою,\~оплатою праці\~в підвищеному\~розмірі та\~іншими пільгами\~та компенсаціями,\~що надаються\~в порядку,\~визначеному законодавством.\~Таким чином,\~під час\~працевлаштування позивач\~усвідомлював,\~що під\~час роботи\~у шахті\~буде піддаватися\~впливу шкідливих\~факторів.\~Слід зазначити,\~що хронічна\~хвороба має\~довготривалий повільний\~процес.\~У розвитку\~хвороби розрізняють\~чотири стадії:\~латентний період,\~період продромальних\~явищ,\~гострий період\~який переходить\~в хронічну\~стадію.\~Однак,\~усвідомлюючи ризик\~виникнення професійного\~захворювання,\~умисно тривалий\~час не\~повідомляв адміністрацію\~ПРАТ «ШУ\~«ПОКРОВСЬКЕ» про\~необхідність переведення\~його на\~іншу менш\~шкідливу або\~менш важку\~працю у\~зв`язку\~з погіршенням\~стану свого\~здоров`я.\~Крім того,\~Позивач зазначає,\~що працював\~в умовах\~впливу шкідливих\~факторів протягом\~тривалого часу,\~внаслідок чого\~набув професійні\~захворювання.\~При цьому,\~відповідно до\~ч.\~5\~ст.\~153\~КЗпП України\~працівник має\~право відмовитися\~від дорученої\~роботи,\~якщо створилася\~виробнича ситуація,\~небезпечна для\~його життя\~чи здоров`я\~або людей,\~які його\~оточують,\~і навколишнього\~середовища.\~Однак за\~весь період\~роботи на\~ПРАТ «ШУ«ПОКРОВСЬКЕ»\~позивач жодного\~разу не\~заявляв про\~порушення зі\~сторони відповідача\~умов його\~праці.\~Праця,\~яку виконував\~Позивач відповідала\~його функціональним\~можливостям організму,\~відповідала загальній\~і спеціальній\~підготовці,\~навичкам та\~віку Позивача. Позивачем,\~в якості\~факту спричинені\~моральних страждань\~помилково прийнятий\~акт розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання (отруєння)\~за формою\~П-4\~та висновок\~МСЕК про\~встановлення йому\~ступеня втрати\~професійної працездатності\~в розмірі\~65\~%\~по профзахворюванням\~у сукупності.\~Однак,\~висновок МСЕК\~про відсоток\~втрати професійної\~працездатності не\~є підтвердженням\~факту спричинення\~моральної шкоди.\~Висновком медичних\~органів як\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди може\~бути висновок\~лікаря-психіатра\~лікувально-профілактичної\~установи,\~або медично-консультаційної\~або медично-соціально\~експертної комісії\~про стрес,\~що зазнав\~потерпілий в\~результаті трудового\~каліцтва чи\~професійного захворювання,\~або їх\~наслідків,\~про депресію\~чи інші\~негативні стани\~постраждалого. Позивачем не\~заперечується той\~факт,\~що він,\~будучі хворим\~та відчуваючи\~симптоми професійних\~захворювань,\~продовжував працювати\~і умисно\~приховував від\~відповідача факт\~професійного захворювання,\~чим сприяв\~їх розвитку\~та збільшенню\~власної шкоди. З медичної документації (виписок з особистої медичної картки) вбачається, що позивач відчував симптоми захворювань ще за декілька років до встановлення стійкої втрати працездатності, проте продовжував працювати в підземних умовах, не дивлячись на застереження лікарів. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1193 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменьшення. Як зазначалося вище, позивач, працюючи на підприємстві відповідача знав про наявність в нього хронічних захворювань, усвідомлював, що під час роботи в шкідливих та небезпечних умовах дані хвороби будуть розвиватися, проте під час проходження обов`язкових щорічних медичних оглядів приховував від адміністрації відповідача даний факт. За результатами проходження обов`язкових щорічних медичних оглядів був визнаний придатним до роботи. Таким чином, дані дії позивача є несумісними із наступним намаганням звинуватити підприємство відповідача у виникненні професійних захворювань, адже якби позивач діяв добросовісно та повідомив відповідача про наявність в нього хронічних захворювань, до роботи він би не допускався. На підставі вищевикладеного, позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання. Також, прошу суд прийняти до уваги, що згідно із висновком МСЕК, позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності, у відповідності до «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.09, є робочою. Інваліди III групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто позивач у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями та травмою права на працю не позбавлений. Крім того, необхідно врахувати, що позивачеві органом Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячних платежів, що компенсували йому втрачений заробіток. Позивач не позбавлений засобів до існування та задоволення власних потреб, оскільки отримує пенсію. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] з 22 червня 2000 року по 02 серпня 2021 року [PERSON] працював у ПрАТ «ШУ «Покровське». Звільнений за власним бажанням по ст. 38 КЗпП у зв`язку з виходом на пенсію (арк.с.6-8). Відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 14 січня 2022 року визначено, що [PERSON] встановлено діагноз: хронічна радикулопатія L5? S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдром (М54.1). Пневмоконіоз (q/t, 1/1, pi), ускладнений хронічним бронхіт фаза затихаючого загострення ЛН І-ІІ ст. (першого другого ст.) (J 60) (арк.с.9-10). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно до ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 173 КЗпП України працівник має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, відчуття постійного болю, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Згідно з наданими позивачем медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано постійний нагляд лікарів, протипоказана важка фізична праця, вимушена робоча поза, підземні та шкідливі умови виробництва. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням. Матеріалами справи доведено, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди, у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 65 % та встановлено третьої групи інвалідності безстроково. Виходячи з викладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає до стягнення сума у розмірі 200\~000,00 грн., такий розмір моральної шкоди є розумним, справедливим та достатнім, а також не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту164.2.14пункту 164.2статті 164ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21. Таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. На підставі викладеного,

Outcome: partial