Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

представник позивача звернулась до суду з позовом в інтересах позивача до відповідача про визнання шлюбного договору, укладеного 07 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрований в реєстрі за №851, в частині п.п.2.1.1. п.2.1; п.п. 2.2.1 п.2.2; п.п.2.3.1 п.2.3 недійсним з моменту вчинення правочину. Позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами в 2006 році зареєстровано шлюб. В 2007 році ними за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за відповідачем. Рішенням суду від 23 березня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи у шлюбі 07 лютого 2020 року сторони уклали шлюбний договір, згідно умов якого майно та майнові права, набуті до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання шлюбного договору належать сторонам на праві особистої приватної власності. Таким чином, передання відповідачу у власність нерухомого майна вказаної вище квартири, ставить позивача у вкрай невигідне матеріальне становище, що є підставою для визнання договору недійсним. \~ \~ \~ \~ Аналізуючи положення статтей 9, 103 СК України, статтей 203, 215 ЦК України. можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору с недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства: 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правовий режим майна подружжя, як комплекс правових заходів певного порядку регулювання майнових відносин подружжя, визначається законодавцем (норми СК України і ЦК України) чи самими учасниками майнових відносин (подружжя). Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна. у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору. Таким чином, системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку. що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям с істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права. Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу. Шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя. За змістом підпункту 2.1.1. пункту 2.1. шлюбного договору, набуті чоловіком після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання цього шлюбного договору майно або майнові права, належним чином зареєстровані на його ім`я, будуть належати йому на праві особистої приватної власності. Відповідно до підпункту 2.2.1 пункту 2.2. шлюбного договору, чоловікові із майна, що буде набуто під час шлюбу, буде належати на праві особистої приватної власності будь-яка власність, що належним чином буде зареєстрована на його ім`я. Підпунктом 2.3.1. пункту 2.3 пункту договору визначено, що при відчуженні (продажі, міні, даруванні), передачі в оренду, найм, заставу, іпотеку майна, яке підлягає обов`язковій державній реєстрації та при вчиненні інших правочинів щодо такого майна одним з подружжя згода іншого з подружжя не потрібна. Отже, підписанням шлюбного договору, у власність Відповідача передано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , право на яке підлягає державній реєстрації та набуте сторонами за час шлюбу. У цій частині умови шлюбного договору не відповідають частині п`ятій статті 93 СК України. Більш того, передання відповідачу у власність майна, набутого до укладення шлюбного договору, поставило Позивачку у надзвичайно невигідне матеріальне становище. що суперечить нормам матеріального права, а саме частині четвертій статті 93 СК України та є підставою для визнання недійсним шлюбного договору у відповідній частині. Ухвалою від 04.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. До суду поступив відзив на позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що всупереч вимогам процесуального закону позивачка не довела з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази, чим саме шлюбний договір поставив її в надзвичайно невигідне матеріальне становище, та не довела, яким чином вони порушують її права. Відтак можна прийти до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у ч.4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх - регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину), повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України прямо дозволена законом (частина друга статті 97 СК України) і тому сама по собі жодним чином не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого з подружки. Для того, щоб дійти такого висновку, суд мас ретельно дослідити майновий стан кожного з подружжя та їх стосунки між собою на момент укладення шлюбного договору. Для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору. Водночас позивачем в тексті позовної заяви не зазначено, що станом на дату укладення шлюбного договору у власності позивачки перебувала квартира [ADDRESS] , що була придбана нею орієнтовно в липні 2005 року, тобто за рік до укладення шлюбу з відповідачем. Сторони додатково підкреслили у п. 2.5. шлюбного договору, що подружжя визнає, що майно, яке було набуто кожним із подружжя до моменту офіційної реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із подружжя. Враховуючи це, умова п. 2.1.1. шлюбного договору аж ніяк не може вважатись такою, що ставить позивача в надзвичайно невигідне матеріальне становище (на момент укладення шлюбного договору), так як на момент укладення спірного шлюбного договору у власності позивачки залишилася квартира, права на яку відповідачем не оспорюються. Спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , було придбано на ім`я відповідача за відома позивачки. Більше того, позивачці добре відомо, що вказана квартира придбана відповідачем за особисті кошти. Так, до укладення шлюбу з позивачкою, в особистій приватній власності відповідача [PERSON] та його матері [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] . 17.08.2007 р. (тобто вже після реєстрації шлюбу з позивачкою) відповідач разом з його матір`ю продали цю квартиру. Так, відповідно до ст. 57 СК України кошти, отримані відповідачем від продажу цієї квартири, були його особистою приватною власністю, попри те, що відповідач отримав їх під час його перебування у шлюбі. 28.08.2007 р., тобто через 11 днів після продажу квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача та його матері, [PERSON] було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Мати відповідача, [PERSON] , може підтвердити, що всі виручені кошти від продажу квартири по [ADDRESS] . Більше того, вказана квартира не придбавалась в інтересах сім`ї, що є самостійною підставою вважати таке майно особистою приватною власністю відповідача. Так, як зазначалось вище, ще до укладення шлюбу між сторонами, в липні 2005 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Водночас, через два місяці у вересні 2005 р. відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] , яка розташовувалась поруч. Відтак, сторони придбали дві квартири як самостійні об`єкти права власності та згодом об`єднали їх фактично в один об`єкт, де і проживали протягом всього часу з дати реєстрації шлюбу разом зі спільними дітьми. В той же час у спірній квартирі по [ADDRESS] з моменту її придбання й дотепер проживає мати відповідача [PERSON] . Право власності на вказану квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем як єдиним сином та відповідно як єдиним спадкоємцем [PERSON] з метою уникнення подальших витрат на проведення реєстраційних дій у майбутньому. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі придбання майна хоч і період перебування у шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі №711/2302/18. Також, відповідач зазначає, що станом на момент придбання спірної квартири по [ADDRESS] сторони перебували у шлюбі всього лиш один рік. Рівень доходів сторін за цей рік не давав можливості подружжю акумулювати суму спільних коштів, необхідну для придбання квартири. На підтвердження цього відповідач долучає довідку з Електронного кабінету платника податків, відповідно до якої за 3-4 квартал 2006 року та 1-3 квартал 2007 року ним було отримано 56 290,54 грн. доходу. Позивачка в зазначений період не отримувала жодних доходів у зв`язку з перебуванням у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а в подальшому - по догляду за дитиною, так як [INFO] у сторін народилася спільна дитина [PERSON] . Водночас, квартиру по [ADDRESS] придбано за 257\~550,00 грн., що є очевидно більшою сумою, якої в сторін за рік перебування у шлюбі не могло виникнути. Через 13 років після придбання спірної квартири сторонами було прийнято рішення закріпити взаєморозуміння щодо правового режиму майна (в тому числі і квартири по [ADDRESS] ) і між сторонами було укладено шлюбний договір, з умовами якого позивач була достеменно обізнана і не висловлювала своїх заперечень. Позивачем не доведено підстав для визнання недійсним оспорюваного шлюбного договору. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка на час посвідчення шлюбного договору власноручним підписом засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення шлюбного договору. Позивачкою свідомо упущено з уваги суду ту обставину, що станом на дату укладення шлюбного договору на її ім`я були відкриті банківські рахунки, зокрема і депозитні, на яких зберігались кошти набуті на праві спільної сумісної власності під час шлюбу. Грошові кошти банківського вкладу є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними в рівних частках. Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас п. 2.4. оскаржуваного шлюбного договору сторони погодили, що грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках дружини є її особистою приватною власністю, чим захистили її права в процесі поділу спільного сумісного майна подружжя. Окрім цього, позивач в тексті позовної заяви зазначає, що підписанням шлюбного договору у власність відповідача передано нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, відтак це суперечить п. 5 ст. 93 СК України. Проте із вказаним погодитись неможливо, оскільки жодне майно відповідачу за договором не передавалось, так як спірна квартира на момент укладення шлюбного договору перебувала у власності відповідача та була зареєстрована на його ім`я. За умовами шлюбного договору перехід права власності не нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався. Укладення шлюбного договору, який містить умову про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України не можна кваліфікувати як порушення заборони передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Положення частини п`ятої статті 93 СК України має тлумачитись як таке, що стосується лише майна, яке на праві особистої приватної власності повністю належало одному з подружжя й передається за шлюбним договором в особисту приватну власність іншому з подружжя. Сторони за шлюбним договором не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а встановили правовий режим майна, право власності на яке зареєстровано за чоловіком на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2005 р. Умови спірного шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався. Позивач у тексті позовної заяви зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 10 000,00 грн. Враховуючи те, що позивачем не долучено до позовної заяви копії договору про надання правової допомоги чи попереднього розрахунку з переліком очікуваних послуг - попри вимогу ст. 83 та 177 ЦПК України надати всі докази разом з позовною заявою - вважає, що немає підстав для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Більше того, процесуальне законодавство містить вимогу щодо подачі саме "попереднього (орієнтовного) розрахунку суми", тобто документу, який містить перелік послуг та спосіб визначення їх вартості, а не зазначення самої суми очікуваних витрат. Більше того, з тексту позовної заяви та доданих документів незрозуміло, за які саме послуги позивач має намір понести витрати у розмірі 10000,00 грн. - позовна заява не відображає вартість годин за певний вид послуги та час, витрачений на їх виконання. Тобто, при винесенні рішення в суду не буде можливості порівняти та оцінити розмір очікуваних та фактично понесених витрат. Відтак відповідач заперечує проти задоволення вимог щодо стягнення судових витрат на користь позивача у повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповіді на відзив представник позивача, який надійшов до суду 05 вересня 2022 року, представник позивача зазначає, що згідно умов вищевказаного шлюбного договору, здійснюється передача відповідачу у власність нерухомого майна, а саме - квартири [ADDRESS] , яка придбавалась за спільні кошти та під час перебування у шлюбних відносинах та набувалась до укладення шлюбного договору. Відтак умови договору, а саме п.п.2.1.1 п.2.1, п.п.2.2.1 п.2.2, п.п.2.3.1. п.2.3 поставили її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки договором не визнано її право власності на будь-яке нерухоме майно, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсним шлюбного договору. Звертає увагу на той факт, що шлюбний договір між сторонами було укладено власне під тиском самого відповідача, оскільки за його словами лише після укладення такого договору він погодиться на розірвання шлюбу. Враховуючи те, що вони фактично припинили шлюбні відносини, не вели спільного господарства і сімейне життя значно погіршилось, вона бажала використати своє право на розірвання шлюбу, однак відповідач маніпулюючи, знаючи про наміри розірвати шлюб, поставив її перед фактом укладення шлюбного договору, тим самим уникаючи поділу майна подружжя, так як спірна квартира була придбана нами за спільні кошти під час перебування у шлюбі. Встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обумовлені цим договором, тому укладення такого договору спрямоване не на реальне настання правових наслідків, а з іншою завідомо неправомірною метою, в даному випадку укладення шлюбного договору спрямоване на ухилення відповідача від поділу майна подружжя, набутого за спільні кошти зі мною під час нашого перебування у шлюбі. Укладення шлюбного договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, а також не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним (Постанова ВСУ від 15.02.2012р. у справі №96-42607сво10) Відтак, частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружим та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права. то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Доводи відповідача про те, що договір відповідає вимогам чинного законодавства є необґрунтованими, оскільки пункти 2.1.1.; 2.2.1; 2.3.1 спірного шлюбного договору суперечать вимогам статей 93, 97 СК України, у зв`язку з тим, що їх зміст ставить мене у надзвичайно невигідне матеріальне становище та передбачає перехід права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. Таким чином, передання відповідачу у власність вказаного у оспорюваних пунктах шлюбного договору майна поставило мене у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсними відповідних положень шлюбного договору Окрім вказаного вище, як вбачається з втягу з державного реєстру у моїй власності знаходиться квартира [ADDRESS] , яка придбана до укладення шлюбу, у власності відповідача знаходиться квартира [ADDRESS] , яка придбана відповідачем до укладення шлюбу та квартира [ADDRESS] , придбана ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі. Квартирою [ADDRESS] вона не може користуватися, оскільки вона об`єднана разом із квартирою Відповідача [ADDRESS] , якою він повністю користується та не допускає позивача до неї. До квартири [ADDRESS] її відповідач теж не допускає, мотивуючи тим, що вона належить йому на праві приватної власності, що начебто обумовлено умовами шлюбного договору, чим ставить її в надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки договором не визнано її право власності на будь-яке нерухоме майно, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позову. До суду також надійшли заперечення, в яких представник відповідача зазначає, що позивач стверджує, що «згідно умов вищевказаного шлюбного договору здійснюється передача відповідачу у власність нерухомого майна». Проте таке твердження не відповіла дійсності, так як спірне майно (квартира по [ADDRESS] ) була придбана відповідачем за власні кошти та зареєстровано на його ім`я, жодного переходу права власності за вказаним шлюбним договором не відбулося. Позивач стверджує, що «договором не визнано моє право власності на будь-яке нерухоме майно». Проте це не відповідає дійсності, так як відповідно до п. 2.1.2 набуті дружиною до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання цього Договору майно та майнові права, належним чином зареєстровані на її ім`я, будуть належати їй на праві особистої приватної власності». Відтак, по-перше, шлюбним договором підтверджено її право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (право власності на яку підтверджено самою позивачкою), а по-друге, на грошові кошти, що містилися на зарплатних та депозитних рахунках, що також підтверджено позивачкою у відповіді на відзив. Відтак, твердження позивачки про те, що спірним договором поставлено її у надзвичайно невигідне матеріальне становище нівелюється вищенаведеними фактами, які не заперечуються самою позивачкою. Станом на момент укладення спірного шлюбного договору у власності позивачки залишилась квартира та грошові кошти. Що ж до твердження про те, що відповідач начебто не допускає позивачку до її квартири по [ADDRESS] , то запевняємо суд, що таке не відповідає дійсності і водночас не підтверджено жодними доказами, які б могли довести такі твердження позивачки. Відповідач жодним чином не перешкоджає доступу позивачки до її майна. Долучення позивачем до матеріалів справи акту про фактичне проживання за іншою адресою жодним чином не підтверджує неможливість позивача проживати за власною адресою в квартирі [ADDRESS] , адже таке рішення позивачкою прийнято самостійно та без жодного примусу. Жодних заяв в поліцію щодо перешкоджання в доступі до квартири, жодних судових рішень про надання доступу до житла, жодних інших належних і допустимих доказів неможливості доступу до свого власного житла позивачем не долучено до матеріалів справи, а відтак такі твердження с голослівними та не повинні братися судом до уваги. Матеріали справи не містять жодних доказів таким твердженням позивача про тиск на неї при укладення договору. По-друге, в самій преамбулі спірного договору сторони - і позивач зокрема - стверджують, що такий укладений сторонами «повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення». Чому позивачка змінила свою думку через два роки після укладення такого договору для відповідача незрозуміло. На поставлене запитання позивачка відповіла, що укладення спірного договору відбулось під тиском відповідача, що начебто було зумовлено ультиматумом для розірвання шлюбу між сторонами. Право особи на звернення до суду (в тому числі і щодо розірвання шлюбу) є абсолютним, а шлюб згідно норм сімейного законодавства ґрунтується виключно на вільній згоді чоловіка і дружини. Тому в будь-якому випадку позивач не була обмежена у зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу, більше того, задоволення позову та внаслідок цього розірвання шлюбу - це єдино можливий результат розгляду такої справи, якщо хоча б один з подружжя (наприклад, позивач) наполягає на цьому. Позивач стверджує, що «з умов шлюбного договору не вбачається, що нами узгоджено домовленості щодо непоширення дії ст. 60 СК України на нерухоме майно, придбане нами в шлюбі». Однак, і п. 2.1., і п. 2.2., і п. 2.3 оскаржуваного договору містять саме такі положення. Те, що в договорі немає фрази, що на нього не поширюється дія ст. 60 СК України не означає, що такі домовленості між сторонами не узгоджені - це випливає зі змісту та суті домовленостей сторін, викладених у пп. 2.1-2.3 та інших пунктах спірного договору. Так, позивачем у відповіді на відзив підтверджено, що станом на 07.02.2020 р. у неї були наявні банківські рахунки (в тому числі і депозитні), на яких перебували певні кошти, які згідно з мовами шлюбного перейшли в особисту приватну власність позивачки. Відтак, у позивачки немає підстав посилатись на рішення Верховного Суду, якими, зокрема, встановлюється правомірність передачі всього майна одному із подружжя, адже за наслідками укладеного спірного шлюбного договору у власності позивачки залишилась квартира та грошові кошти. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала аналогічні пояснення. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченні. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши представленні по справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16 вересня 2006 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб . Окрім цього, 07 лютого 2020 року сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., за реєстровим №851 (надалі - Шлюбний договір). Як вбачається із змісту Шлюбного договору: «п.2.1.1. Набуті чоловіком до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання цього шлюбного договору майно або майнові права. належним чином зареєстровані на його ім`я, будуть належати йому на праві особистої приватної власності. п. 2.1.2. Набуті дружиною до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання цього шлюбного договору майно та майнові права, належним чином зареєстровані на її ім`я, будуть належати їй на праві особистої приватної власності. п. 2.2.1. Чоловікові із майна, що буде набуто під час шлюбу, буде належати на праві особистої приватної власності будь-яка власність, що належним чином буде зареєстрована на його ім`я. п. 2.2.2. Дружині із майна, що буде набуто під час шлюбу, буде належати на праві особистої приватної власності будь - яка власність, що належним чином буде зареєстрована на її ім`я. п. 2.3. Майно, набуте під час шлюбу після укладення цього шлюбного договору та зареєстроване на дружину або чоловіка, у відповідності до положень цього договору не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. п. 2.3.1. При відчуженні (продажі, міні, даруванні), передачі в оренду, найм, заставу, іпотеку майна, яке підлягає обов`язковій державній реєстрації та при вчиненні інших правочинів щодо такого майна одним з подружжя, згода іншого з подружжя не потрібна. п. 2.3.2. Кожна із сторін як одноосібний власник належного йому майна має право одноосібно розпоряджатися своїм майном без будь-якого додаткового погодження другої сторони, в тому числі у випадках придбання або відчуження будь-якого майна". Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 березня 2020 року у справі №463/1192/20 шлюб між сторонами розірвано. Також вбачається, що 28 серпня 2007 року, тобто до укладення шлюбу, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком Олександром Анатолійовичем, за реєстровим №Д-1445, згідно якого відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Статтею 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна. що с їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства: заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить супі відносин між сторонами. Згідно зі статтею 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Аналізуючи положення статтей 9, 103 СК України, статтей 203, 215 ЦК України. можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору с недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства: 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правовий режим майна подружжя, як комплекс правових заходів певного порядку регулювання майнових відносин подружжя, визначається законодавцем (норми СК України і ЦК України) чи самими учасниками майнових відносин (подружжя). Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати Його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна. у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору. Таким чином, системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 2015 року у справі N? 6-230це14, Верховного Суду у справі N? 201/4255/16-11, провадження N? 61-9533св19. Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу. Шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26.02.2020р. (справа №755/19197/18); від 28.04.2021р. (справа №320/3970/18). Однією з підстав оскарження умов шлюбного договору, який було укладено позивачкою беззаперечно та при повному усвідомленні її дій, є ч. 4 ст. 93 СК України відповідно до якої шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору. В ході розгляду справи також встановлено, що станом на дату укладення шлюбного договору у власності позивачки перебувала квартира [ADDRESS] , що була придбана нею орієнтовно в липні 2005 року, тобто за рік до укладення шлюбу з відповідачем. Сторони додатково підкреслили у п. 2.5. шлюбного договору, що подружжя визнає, що майно, яке було набуто кожним із подружжя до моменту офіційної реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із подружжя. Враховуючи це, умова п. 2.1.1. шлюбного договору аж ніяк не може вважатись такою, що ставить позивача в надзвичайно невигідне матеріальне становище (на момент укладення шлюбного договору), так як на момент укладення спірного шлюбного договору у власності позивачки залишилася квартира, права на яку відповідачем не оспорюються. З пояснень представника відповідача вбачається, що квартира [ADDRESS] , було придбано на ім`я відповідача за відома позивачки. Більше того, позивачці добре відомо, що вказана квартира придбана відповідачем за особисті кошти. Так, до укладення шлюбу з позивачкою, в особистій приватній власності відповідача [PERSON] та його матері [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] . 17.08.2007 р. (тобто вже після реєстрації шлюбу з позивачкою) відповідач разом з його матір`ю продали цю квартиру. Так, відповідно до ст. 57 СК України кошти, отримані відповідачем від продажу цієї квартири, були його особистою приватною власністю, попри те, що відповідач отримав їх під час його перебування у шлюбі. 28.08.2007 р., тобто через 11 днів після продажу квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача та його матері, [PERSON] було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Більше того, вказана квартира не придбавалась в інтересах сім`ї. Як зазначалось вище, ще до укладення шлюбу між сторонами, в липні 2005 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Водночас, через два місяці у вересні 2005 р. відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] , яка розташовувалась поруч. Відтак, сторони придбали дві квартири як самостійні об`єкти права власності та згодом об`єднали їх фактично в один об`єкт, де і проживали протягом всього часу з дати реєстрації шлюбу разом зі спільними дітьми. В той же час у спірній квартирі по [ADDRESS] з моменту її придбання й дотепер проживає мати відповідача [PERSON] . Право власності на вказану квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем як єдиним сином та відповідно як єдиним спадкоємцем [PERSON] з метою уникнення подальших витрат на проведення реєстраційних дій у майбутньому. Окрім цього, станом на 07.02.2020 р. у позивача були наявні банківські рахунки (в тому числі і депозитні), на яких перебували кошти, які згідно з умовами шлюбного перейшли в особисту приватну власність позивачки. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка не довела з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази, чим саме шлюбний договір поставив її в надзвичайно невигідне матеріальне становище, та не довела, яким чином вони порушують її права. Також, позивач стверджує, що «згідно умов вищевказаного шлюбного договору здійснюється передача відповідачу у власність нерухомого майна». Проте таке твердження не відповідає дійсності, так як квартира по [ADDRESS] була придбана до укладення шлюбу, зареєстрована за відповідачем як покупцем. Відтак жодного переходу права власності за вказаним шлюбним договором не відбулося. Це кореспондує позиції Верховного Суду, який вказує, що положення частини п`ятої статті 93 СК У країни має тлумачитись як таке, що стосується лише майна, яке на праві особистої приватної власності повністю належало одному з подружжя й передається за шлюбним договором в особисту приватну власність іншому з подружжя. (постанова Верховного Суду від 20.01.2021 р. у справі №200/1546/19, від 09.06.2022 р. у справі №553/2298/18). Встановивши характер спірних пунктів шлюбного договору та те, що за їх умовами не передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, можна дійти правильного висновку, що вони не суперечать ч. 5 ст. 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання. Сторони не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін. (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 р. у справі №752/22220/16-ц, від 13.03.2019 р. у справі №457/74/16-ц). Позивач стверджує, що «договором не визнано моє право власності на будь-яке нерухоме майно». Проте це не відповідає дійсності, так як відповідно до п. 2.1.2 набуті дружиною до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям до моменту підписання цього Договору майно та майнові права, належним чином зареєстровані на її ім`я, будуть належати їй на праві особистої приватної власності». Шлюбним договором підтверджено її право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (право власності на яку підтверджено самою позивачкою), а також на грошові кошти, що містилися на зарплатних та депозитних рахунках, що також підтверджено позивачкою у відповіді на відзив. Відтак, твердження позивачки про те, що спірним договором поставлено її у надзвичайно невигідне матеріальне становище нівелюється вищенаведеними фактами, які не заперечуються самою позивачкою. Станом на момент укладення спірного шлюбного договору у власності позивачки залишилась квартира та грошові кошти. Що ж до твердження про те, що відповідач начебто не допускає позивачку до її квартири по [ADDRESS] , то такі твердження належними доказами не підтверджується. Також, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо тиску на неї при укладенні договору, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів таким твердженням позивача. В преамбулі спірного договору позивач підтвердила, що такий укладений сторонами «повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення». Окрім цього. право особи на звернення до суду (в тому числі і щодо розірвання шлюбу) є абсолютним, а шлюб згідно норм сімейного законодавства ґрунтується виключно на вільній згоді чоловіка і дружини. Тому в будь-якому випадку позивач не була обмежена у зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу та, відповідно, у розвіванні шлюбу, якщо хоча б один з подружжя наполягає на цьому. Також, позивач стверджує, що «з умов шлюбного договору не вбачається, що нами узгоджено домовленості щодо непоширення дії ст. 60 СК України на нерухоме майно, придбане нами в шлюбі». Суд погоджується із доводами представника відповідача, що і п. 2.1., і п. 2.2., і п. 2.3 оскаржуваного договору містять саме такі положення. Те, що в договорі немає фрази, що на нього не поширюється дія ст. 60 СК України не означає, що такі домовленості між сторонами не узгоджені - це випливає зі змісту та суті домовленостей сторін, викладених у пл. 2.1-2.3 та інших пунктах оспорюваного договору. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи позивача щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що у зв`язку із відмовою у задоволенні позову понесені позивачем витрати слід залишити за нею.

Outcome: dismissed