Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що в 2007 році нею на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру, загальною площею 60,3 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та з 2007р. в квартирі, мешкала вона та її чоловік [PERSON] . За час мешкання у квартирі, останні сім років вона підтримувала добрі відносини з сусідами з іншої парадної будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та його дружиною [PERSON] . [INFO] помер чоловік позивачки, у зв`язку з чим, а також похилим віком, стан її здоров`я погіршився і вона не могла самостійно підтримувати свою життєдіяльність і потребувала сторонньої допомоги оскільки вона є пенсіонером, отримує пенсію за віком. Після смерті її чоловіка до неї почали систематично навідуватися її сусіди [PERSON] та його дружина вони систематично вечеряли разом з позивачкою, розпивали алкогольні напої, допомагали їй та її прикутій до ліжка тітці [PERSON] у побуті, оскільки останні потребували такої допомоги, а саме, купували продукти харчування, готували або пригощали їжею, виконували інші доручення, в тому числі супровід для зняття готівки з банківського рахунку позивачки, оплату комунальних, тощо. В процесі спілкування [PERSON] та [PERSON] заволоділи ключами від квартири позивачки та мали до неї вільний доступ. Одразу після похорон чоловіка позивачки, [PERSON] та [PERSON] запропонували їй оформити над нею опікунство, без жодних зобов`язань зі сторони [PERSON] , на що позивачка погодилась, вважаючи, що опікунство ні до чого її не буде ні до чого зобов`язувати, та крім того, та вона дійсно потребувала такої допомоги. На підтвердження наміру у майбутньому укладення між сторонами договору довічного утримання, 05.08.2020 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було складено у присутності соціального робітника [PERSON] розписку щодо повного забезпечення сім`єю [PERSON] [INFO] , подружжя [PERSON] , [PERSON] та соціальна робітниця [PERSON] супроводили позивачку до приміщення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 33 [PERSON] , де їй Сєвєріни запропонували оформити опікунство, мотивуючи це тим, що її куми відправлять до психіатричної лікарні, та треба переоформити для цього квартиру, хоча їй ніхто нічим не погрожував. В той день позивачка не брала з собою окуляри, договір не читала, вголос їй ніхто договір не прочитував, суть договору нотаріус не роз`яснювала, лише повідомили, що буде укладений договір про опіку, та дали підписати на жовтому листі паперу текст. Ніяких коштів, зокрема, суми правочину, від подружжя [PERSON] та [PERSON] вона не отримувала. Після цього вона повернулась в квартиру , в якій мешкає до сих пір. Подружжя [PERSON] , [PERSON] продовжували після поїздки до нотаріуса до неї ходити та доглядати, але одного разу сказали, щоб вона збирала речі потихеньку та переїзжала.28.08.2020р., за ініціативою [PERSON] та її знайомого [PERSON] , був визваний наряд поліції та при розбірках було встановлено, що 11.08.2020р. між позивачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а саме квартири під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В.С. 11.08.2020 та зареєстрованого в реєстрі вчиненні нотаріальних дій за №6965, відповідно до умов якого, [PERSON] передано у власність [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв. м. Відповідно до умов вказаного договору, квартиру було передано у власність громадянина [PERSON] за 723 600,00 гривень, хоча намірів на продаж даної квартири вона не мала, ніколи і нікому не говорила про намір продажу, покупців ніколи не підшукувала, нікуди з цього приводу не зверталась, в тому числі до посередників, оскільки квартира її єдиним житлом, та вказані обставини стали підставою для звернення до Київського ВП в м.Одеса ГУ НП в Одеській області. Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Дізнавшись про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, 31.08.2020 року [PERSON] звернулась до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що має ознаки злочину визначеного ч. 2 ст. 190 КК України, та відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 10.09.2020р. В ході досудового розслідування, 12.11.2020р. в порядку ст. 93 КПК України, від приватного нотаріуса Омарової В. С. слідчим було отримано належним чином завірену копію Договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а саме квартири під [ADDRESS] , посвідченого 11.08.2020 та зареєстрованого в реєстрі вчиненні нотаріальних дій за №6965, а також копії документів, що стали підставою для посвідчення вищезазначеного Договору купівлі-продажу квартири. Так, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. були надані не усі документи, що стали підставою для посвідчення вищезазначеного Договору, які відповідно до вимог чинного законодавства повинні зберігатися у нотаріуса протягом тривалого часу, через що, по ухвалі слідчого судді Київського районного суду від 20.01.2021р., оригінали вказаних документів витребувані від нотаріуса та перебувають в матеріалах кримінального провадження №1202016480002305. Серед документів, що стали підставою для посвідчення вищезазначеного Договору купівлі-продажу квартири, від приватного нотаріуса Омарової В. С. було отримано копію Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р., видане Одеським відділенням №1 АТ «ЮНЕКС БАНК» в якому платником виступив [PERSON] , а отримувачем вона - [PERSON] , але позивач ніколи не була клієнтом банку АТ «ЮНЕКС БАНК». В подальшому слідчим було направлено запит до АТ «ЮНЕКС БАНК», з метою встановлення факту видання Платіжного доручення №41 від 11.08.2020. У відповіді на даний запит Голова Правління АТ «ЮНЕКС БАНК» категорично спростував факт видачі Одеським відділенням №1 АТ «ЮНЕКС БАНК» Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р., в якому платником виступив [PERSON] , а отримувачем [PERSON] . При цьому, голова правління АТ «ЮНЕКС БАНК» самостійно звернувся 11.11.2020р. до ГУ НП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, підробки документа - Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р. за ст.358 КК України. Надалі, [PERSON] на підставі договору дарування від 28.12.2021р., вочевидь бажаючи уникнути відповідальності, передав своєму знайомому [PERSON] у власність вказану спірну квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Малиновської державної контори у м.Одесі Мельник Л.В. та зареєстрований у реєстрі за №2- 1182. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Третя особа у засідання не прибула, просила розглядати справу у її відсутність. Вислухавши пояснення осіб, якій беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Згідно ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 11.08.2020р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а саме квартири під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В.С. 11.08.2020р. та зареєстрованого в реєстрі вчиненні нотаріальних дій за №6965, відповідно до умов якого, [PERSON] передано у власність [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв. м. Відповідно до умов вказаного договору, квартиру було передано у власність громадянина [PERSON] за 723 600,00 гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила суду, що через похилий вік стан її здоров`я погіршився і вона не могла самостійно доглядати себе і потребувала сторонньої допомоги, оскільки вона є пенсіонером. Одразу після похорон чоловіка позивачки, [PERSON] та [PERSON] запропонували їй оформити над нею опікунство, без жодних зобов`язань зі сторони [PERSON] , на що позивачка погодилась, підписала його у нотаріуса, кошти за вчинення правочину вона не отримувала, з квартири не виселялась та проживає по цей день. В судовому засіданні представник відповідачів підтвердив обставини, викладені в позові; відповідач [PERSON] пояснив суду, що він та дружина дружили з родиною [PERSON] , ходили до них у гості, допомагали їм, готували їжу, прибирали та мили. Позивачка попросила переоформити на нього квартиру, оскільки боялась родичів, та він зібрав необхідну суму на переоформлення у розмірі 80\~000гривень та підписав договір. Гроші у розмірі 723 600,00 гривень за квартиру позивачці він не сплачував, квартиру він не приймав, не вселявся, його речей там немає. Договір вважає невірно складеним, розумів його як догляд, оскільки вони після договору продовжували ходити допомагати позивачці, вважає, що вона повинна жити в квартирі. Підтвердив підписання розписки від 05.08.2020р. щодо повного забезпечення сім`єю [PERSON] .Далі,він на підставі договору дарування переоформив за борги знайомому [PERSON] спірну квартиру. Договір купівлі-продажу, згідно ст.655 ЦК України, це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Суд враховує, що істотні умови договору купівлі-продажу від 11.08.2020р. між [PERSON] та [PERSON] не виконані, майно не передано, не отримано [PERSON] , грошові кошти ним за майно не сплачені. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показала суду, що вона є упрадомом та знає родини [PERSON] та [PERSON] , які перебувають на обліку як малозабезпечені родини. Підтвердила, що [PERSON] не виставляла на продаж спірну квартиру, проживає там постійно багато років по цей день. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , який є другом померлого сина позивачки, показав суду, що був очевидцем виклику співробітників поліції [PERSON] , та звернення нею до Київського ВП в м.Одеса ГУ НП в Одеській області з приводу вчинення щодо неї шахрайських дій з боку подружжя [PERSON] . Підтвердив, що [PERSON] не виставляла на продаж спірну квартиру, проживає там постійно. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показала суду, що вона є соціальним робітником та часто навідувалась до родини позивачки, бачила що вона товаришує з родиною [PERSON] . Підтвердила, що підписувала розписку від 05.08.2020р. щодо повного забезпечення сім`єю [PERSON] . Про укладення договору знає, оскільки була разом з позивачкою на правочині, але в момент підписання поряд не була. Підтвердила, що [PERSON] розуміла укладений договір таким, з якого випливає, що родина [PERSON] має її доглядати її, кормити, прибирати, купляти все необхідне. Не бачила, чи передавав [PERSON] [PERSON] грошові кошти. Судом також встановлено, що 31.08.2020 року [PERSON] зверталась до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що має ознаки злочину визначеного ч. 2 ст. 190 КК України, та відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 10.09.2020р. В ході досудового розслідування, згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду від 20.01.2021р., оригінали договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а саме квартири під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В.С. 11.08.2020р. витребувані від нотаріуса та перебувають в матеріалах кримінального провадження №1202016480002305 Серед документів, що стали підставою для посвідчення вищезазначеного Договору купівлі-продажу квартири, від приватного нотаріуса ОМНО Омарової В. С. було отримано копію Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р., видане Одеським відділенням №1 АТ «ЮНЕКС БАНК» в якому платником виступив [PERSON] , а отримувачем [PERSON] . Слідчим було направлено запит до АТ «ЮНЕКС БАНК», з метою встановлення факту видання Платіжного доручення №41 від 11.08.2020. У відповіді на даний запит Голова Правління АТ «ЮНЕКС БАНК» категорично спростував факт видачі Одеським відділенням №1 АТ «ЮНЕКС БАНК» Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р., в якому платником виступив [PERSON] , а отримувачем [PERSON] . При цьому, голова правління АТ «ЮНЕКС БАНК» самостійно звернувся 11.11.2020р. до ГУ НП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, підробки документа - Платіжного доручення №41 від 11.08.2020р. за ст.358 КК України, що підтверджується копією заяви від 11.11.2020р., зразків печаток та штампів ПАТ АТ «ЮНЕКС БАНК», акту про знищення печаток та штампів від 27.07.2018р. Крім того, судом враховано, що у своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення від 31.08.2020р. на ім`я начальника Київського ВП в м.Одеса ГУ НП в Одеській області, [PERSON] просила вжити заходи до [PERSON] та [PERSON] , які обманним шляхом заволоділи належною їй квартирою [ADDRESS] , привізши до нотаріуса та обманим шляхом замість документів про опікунство підсунули договір купівлі-продажу, незаконно привласнивши квартиру, що підтверджується копією заяви від 31.08.2020р. У своїх поясненнях на ім`я ДОП Київського ВП в м.Одеса ГУ НП в Одеській області від 31.08.2020р. [PERSON] зазначав, що він разом зі своєю дружиною доглядали людей похилого віку, сусідів. [PERSON] попросила їх про те, щоб вони її доглядали до смерті, для того, щоб оформити опікунство над нею через погроз колишніх кумовей, та вони погодились та поїхали до нотаріуса, де нотаріус порадила їм підписати договір купівлі-продажу. Вони з дружиною доглядали [PERSON] та її 90-річною тіткою, що підтверджується копією пояснень від 31.08.2020р. Аналізуючи в сукупності надані докази, суд погоджується з доводами представника позивача, що [PERSON] розуміла укладений договір купівлі-продажу від 11.08.2020р. як договір довічного утримання (догляду),називаючи та розуміючи його як «опіка»,а відтак, помилялася щодо правової природи правочину. При цьому судом враховано, що під час укладення оспорюваного договору, через тиждень після похорон чоловіка, волевиявлення позивачки могло не відповідати її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, фактичної передачі грошових коштів та передачі спірної квартири не відбулося; продовжуючи проживати в квартирі та спілкуватись з родиною [PERSON] , та їхню на той час поведінку, позивачка і продовжувала сприймати укладений договір як договір довічного утримання. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, визначається не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу квартири. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Аналогічні висновки викладені у постановах ВС: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, від 03 лютого 2016 грудня № 6-1364цс15, від 20 квітня 2016 року № 6-372цс16; у постановах ВС: від 03 травня 2018 року № 755/21068/14-ц, від 10 січня 2019 року № 489/4535/16-ц, від 22 січня 2020 року № 360/939/17, від 01 жовтня 2020 року № 585/2413/19. Відносно позовних вимог в частині витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, суд враховує, що відповідно до статті 387 ЦК України,власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (платно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вказане свідчить про те, що правильним способом захисту прав позивача є визнання недійсними не всіх правочинів, а лише першого, та витребування майна в останнього набувача, що і було зроблено позивачкою та є ефективним і достатнім способом захисту її порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власниці, у якої вибуло майно із володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. по справі №369/10789/14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,). Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 р. по справі N 924/831/17, від 28.11.2019 р. по справі N 910/8357/18). Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216\~ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388\~ЦК України (постанови Верховного Суду від 11.02.2021 р. по справі N 727/9547/13, від 28.01.2021 р. по справі N 367/8910/17). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11.09.2019р. по справі N 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.Схожої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 27.11.2019 р. по справі N 203/3937/16-ц. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Беручи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи містяться достатні докази, які підтвердили обставини справи, викладені позивачем у своїй позовній заяві та поясненнях, наданих під час розгляду справи, а також поясненях відповідача, щодо наявності законних підстав для задоволення позову в частині визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Стосовно заявлен ої позивачем вимоги встановлення порядку виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення такого порядку, оскільки він передбачений ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial