Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович, в якому вказав, що 14 березня 2018 року між [PERSON] (далі - Позивач/Позичальник) та [PERSON] (далі - Відповідач/Позичальник/Іпотекодержатель) укладено договір позики, (далі- Договір). За умовами п. 1.1. Договору Позичальник передав у власність Позичальника грошові кошти у розмірі 3 930 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору. За умовами п.4.1 Строк остаточного повернення позики Сторонами погоджено у 12 календарних місяців отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14 березня 2019 року. Сторонами до Договору укладено ряд Додаткових Договорів, якими, зокрема, неодноразово, здійснено строк повернення позики. Так відповідно до Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року сторонами викладено п.4.2. Договору у наступній редакції « 4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 року Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі З 930 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн.) Станом на 14 січня 2022 року сума заборгованості за Договором становить 3 080 000,00 грн. (три мільйони вісімдесят тисяч), на підтвердження чого між Позивачем та Відповідачем складено Акт звірки заборгованості від 14 січня 2022 року. Станом на дату звернення з даним позовом сума заборгованості не зменшилася, Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання. Станом на дату звернення до суду сума заборгованості становить 3 080 000,00 грн. основної заборгованості. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.06.2022 року № 303126791 вбачається, належні на праві приватної власності [PERSON] об`єкти нерухомого майна, а саме: -земельна ділянка за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, Реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0.168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада; -садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189,6, -садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, було відчуджено підставі договорів дарування № 637, 638 та № 639, посвідчених 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. на користь [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), які є дочками [PERSON] . В подальшому, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.07.2022 року № 305403047 та № 305403048 зазначені об`єкти нерухомого майна були знову відчужені на користь [PERSON] ( [INFO] ) на підставі договору дарування № 1442, посвідченого 07.07.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким Вадимом Володимировичем. При наявності значної суми заборгованості перед Позивачем та, як вбачається перед іншими кредиторами [PERSON] вчиняє дії направленні на уникнення виконання своїх зобов`язань перед кредиторам за рахунок майна. З огляду на вище викладене позивач просив суд: -Визнати договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, Реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0.168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 637, недійсним; -Визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 638, недійсним. -Визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, що посвідчений 24.02.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 639, недійсним; -Визнати договір дарування садових будинків та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , що посвідчений 07.07.2022р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстрований за № 1442 недійсним; -Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64108975 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер: 3222789200:02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на [ADDRESS] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., індексний номер рішення: 64109135 від 07.07.2022 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -Стягнути з відповідачів понесенні судові витрати. У строк відповідачі подали відзив, в якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог по справі № 370/1104/22 у повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно, 14 березня 2018 року між мною [PERSON] (надалі за текстом-Відповідач) та [PERSON] (надалі за текстом- Позивач) укладено договір позики. Згідно вищевказаного договору, Позивач передав у власність Відповідача грошові кошти у розмірі 3 930 000 грн.( три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч ) 00 копійок, що є еквівалентом 150 000(сто п`ятдесят тисяч) доларів США за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ « Приватбанк» станом на 14 березня 2018 року (100 доларів США=2620.00 гривень). Сторонами, до договору позики було укладено низку додаткових договорів, які є невід ємними частинами договору позики від 14 березня 2018 року. Згідно до Договору № З про внесення змін та доповнень до договору позики Відповідач зобов`язався повернути суму грошових коштів у розмірі 3 930 000 грн.( три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч ) 00 копійок в строк до 23.11.2021 року. Згідно Акту звірки заборгованості, який був підписаний 14 січня 2022 року обома Сторонами, сума заборгованості становила 3 080 000 грн. (три мільйона вісімдесят тисяч)00 копійок. Даний факт свідчить про те, що Відповідач на протязі дії договору позики сплачував (повертав) Позивачу значні грошові кошти, тобто належним чином виконував свої зобов`язання по вищевказаному договору. Але, ніде в позовної заяві не вказується той факт, що з метою забезпечення виконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2018 року, був підписаний договір іпотеки від 14 березня 2018 року, згідно якого Іпотекодавець Громадянка Російської Федерації [PERSON] забезпечує виконання Відповідачем своїх зобов язань за договором позики від 14 березня 2018 року, а саме повернення [PERSON] отриманої позики [PERSON] в повному обсязі. Згідно договору іпотеки від 14 березня 2018 року, Іпотекодавець ( [PERSON] ) передає Іпотекодержателю ( [PERSON] ) нерухоме майно, яке є власністю Іпотекодавця, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208 (двісті вісім) кв.м. Необхідно зазначити, що вартість вищевказаного об`єкту нерухомості значно перевищує суму заборгованості Відповідача за договором позики від 14 березня 2018 року (копія договору іпотеки від 14 березня 2018 року додається). Тобто, одночасно з укладанням договору позики від 14 березня 2018 року був підписаний договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук Оленою Борисівною, згідно якого іпотекодавець [PERSON] забезпечила повернення [PERSON] суму грошових коштів (отриманої позики) від [PERSON] за договором позики від 14 березня 2018 року, в повному обсязі останньому. Також, на підставі договору № 3 про внесення змін та доповнень до договору позики, де Відповідач зобов`язався повернути суму грошових коштів у розмірі 3 930 000 грн.( три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч ) 00 копійок в строк до 23.11.2021, 23 листопада 2020 року, був укладений договір №1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 14 березня 2018 року, згідно якого був змінений строк повернення позики «не пізніше 23 листопада 2021 року». Вищевказаний факт вказує на те, що Позивач має належне забезпечення щодо виконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, та має право у будь-який час задовольнити свої вимоги в спосіб згідно вимог Закону України «Про іпотеку» та чинного законодавства України. Тому незрозуміло з саме якої ціллю Позивачем була подана позовна заява про визнання договору дарування недійсним. Отже, Відповідач 24 лютого 2021 року уклав договори дарування садових будинків та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] зі своїми доньками які були посвідчені нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук Оленою Борисівною. При цьому, слід зауважити, що на момент укладання вищевказаних договорів Відповідач сумлінно виконував свої обов`язки перед Позивачем за договором позики від 14 березня 2018 року (повертав (сплачував ) Позивачу грошові кошти). Вже не йдеться про те , що цілком природне рішення батька подарувати вищевказану нерухомість донькам ставиться Позивачем під сумнів. 24 лютого 2022 року почалася пряма воєнна агресія Російської Федерації по відношенню до України. Враховуючи той факт, що на сімейної нараді розглядалося питання щодо подальшої визначеності проживання, роботи та безпеки обох доньок Відповідача, було прийняте рішення щодо дарування вищевказаної нерухомості доньками своєї бабусі. Дане рішення було втілене в життя шляхом укладання відповідного договору дарування, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким Вадимом Володимировичем Отже всі посилання Позивача на низку постанов Верховного суду України ( а саме провадження № 6-1873 цс 16 від 19 жовтня 2016 року, 306/2952/14-ц від 23 серпня 2017 року та інш.), у спорах, про застосування судами попередніх інстанцій статей 203,215, 234 ЦК України ,що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальним настання правових наслідків , а саме чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, по відношенню до Відповідача є безпідставними і ні чим не доведеними. Також, хибними є посилання Позивача, щодо твердження про фіктивність правочину (сторони вчиняють правочин лише для виду, знають зазделегіть, що він не буде виконаний, з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу,,,), або про набуття ознак фраудаторного правочину. Згідно зі ст. З ЦК України є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, та неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом а також свобода договору. Всі посилання Позивача на можливу недійсність (фіктивність) правочинів , зловживання Відповідачем правами стосовно кредитора, та порушення майнових інтересів кредитора нічим не доведено та навпаки суперечать обставинам справи. А саме: на протязі дії договору позики від 14 березня 2018 року, Відповідач виконував свої зобов`язання по цьому договору та сплачував (повертав) чималі грошові кошти Позивачу, в тому числі -після укладання оспорюваних договорів дарування об`єктів нерухомості; повернення грошових коштів за договором позики забезпечено договором іпотеки нерухомого майна, вартість якого значно перевищує розмір заборгованості за договором позики; позивач, свідомо не зазначає факт існування договору іпотеки від 14 березня 2018 року, розуміючи те, що усі доводи, викладені у позовної заяви є лише необгрунтованими припущеннями та не відповідають фактичним обставинам. Позивач у строк подав відповідь на відзив, в якому вказав, що як вбачається з відзиву на позов містить визнання Відповідачем наступних обставин: По-перше, наявність укладеного між сторонами договору позики від 14.03.2018 року. По-друге, розмір неповерненої суми заборгованості у розмірі 3 080 000,00 грн, строк повернення якої настав. По-третє, неналежне виконання зобов`язання з повернення суми позики. За період з 2019 по 23 листопада 2021 року (останній день повернення позики) загальна сума повернутих грошових коштів за договором позики становить лише 850 000,00 грн. за три роки, тобто лише по 283 333, 00 грн в рік, тоді як з урахуванням продовження строків повернення суми позики Відповідач мав би повертати грошові кошти у розмірі не менше 1 300 000 грн. у рік, не враховуючи суми відсотків та курсової різниці. Таким чином, доводи про повернення «значних» коштів є припущенням та введенням суду в оману. По-четверте, свідоме вчинення дій щодо відчуження на користь близьких родичів наявного у Відповідача майна у лютому 2021 року, тобто у період коли строк виконання зобов`язань за договором позики втретє продовжено відповідно до Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року сторонами викладено п.4.2. Договору у наступній редакції « 4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 року Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3 930 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн.») Відповідач визнав факт укладення договору дарування на користь власних дочок та повторне дарування майна на користь власної матері. Тобто, Відповідач підтвердив, що у період з 2019 по 2022 роки свідомо та цілеспрямовано не повертав позику, продовжуючи строк її повернення, при цьому здійснює дії щодо реалізації належного йому майна, зокрема шляхом дарування на користь близьких родичів - доньок. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. З огляду на зазначене, вищезазначені факти не підлягають доказуванню в рамках розгляду даної справи. Щодо доводів наявності забезпечення зобов`язань іпотекою, так, дійсно в забезпечення виконання зобов`язань за Договором укладено Договір іпотеки від 14 березня 2018 року з додатковим договором про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23 листопада 2020року укладений між [PERSON] та громадянкою Російської Федерації [PERSON] . За умовами Договору іпотеки від 14 березня 2018 року Іпотекодавцем забезпечується виконання зобов`язання [PERSON] за Договором позики від 14 березня 2018 року з усіма додатковими угодами до нього. В забезпечення виконання [PERSON] передано в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 4 чотирьох житлових кімнат, загальною площею 208 кв. м., житловою площею 90,30 кв. м. (далі- Предмет іпотеки). Сторонами оцінено Предмет іпотеки у 10 240 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, в тому числі на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3.2 укладеного Іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором застережень про задоволення вимог Іпотекдержателя у позасудовому порядку. Визначені цими Договорами способи звернення стягнення на предмет Іпотеки не перешкоджають Іпотекодержателю застосовувати інші способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, встановленні чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю Сторін. У разі, якщо визначені цим Договором та/або чинним законодавством України заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог Іпотекодержателя в повному обсязі. Іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на Предмет іпотеки в цілому чи на окреме майно, що входить до його складу, на підставі виконавчого напису нотаріуса, чи за рішенням суду (за вибором Іпотекодержателя). Відповідно до п. 3.5 Іпотечного договору у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Відповідно до абз. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті З, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи, щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до висновку про вартість майна, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Шерлі груп» станом на 22.07.2022 року вартість предмету іпотеки - нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 4 чотирьох житлових кімнат, загальною площею 208 кв. м., житловою площею 90,30 кв. м. становить лише 2 539 516,10 грн. Зобов`язання припиняється "частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Частина 4 ст.591 ЦК міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає;- з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач скористався правом звернути стягнення на предмет іпотеки, подавши відповідний позов до Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/3887/22), але враховуючи той факт, що вартість предмету іпотеки станом на дату подачі позову не покриває суми заборгованості закріпленої сторонами у Акті звірки взаєморозрахунків станом на 14.01.2022 року. При цьому, звертаю увагу суду, що в провадженні Солом`янського районного суду перебуває на розгляді справа №760/10039/22 про стягнення з Відповідача заборгованості за договором позики від 14.03.2018 року у сумі більше 4 444 547,16грн., станом на 01.08.2022 року, що вже свідчить про існування заборгованості Відповідача, яка значно перевищує вартість предмету іпотеки. При цьому враховуючи умови договору щодо порядку повернення грошових коштів, зокрема п.4.3 та 6 договору позики, а також враховуючи норми ст.625 та 1048 Цивільного кодексу України, сума, що підлягає поверненню за договором позики є значно більшою за вартість предмету забезпечення, а отже у Позивача наявне право задовільнити вимоги за рахунок іншого належного Відповідачу майна. Але враховуючи той факт, що у період 2020-2021 року Відповідач відчужив все належне йому майно, і на разі не має жодної власності, є підстави вважати дії відповідача є недобросовісними та такими, що вчинені на шкоду кредиторові. Крім того, Відповідно до вимог процесуального законодавства передбачено, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. Відповідач у відзиві намагається спростувати позицію Позивача посиланням на приховування даних про існування договору іпотеки, але не спростовує обставини та підстави заявлених позовних вимог щодо наявності достатніх правових підстав для визнання укладених договорів дарування недісними, оскільки вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Так. відзив не містить доказів на спростування здійснення [PERSON] , безоплатного відчуження майна за договором дарування на користь своії дочок [PERSON] та [PERSON] , які вподальшому подарували майно на матір [PERSON] , здійснено очевидно недобросовісно, шляхом зловживання правами кредитора, оскільки укладено договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, але при цьому Боржник - [PERSON] все ж залишається потенційним власником та коритувачем майна і потенційним власником в майбутньому (дарування, заповіт, спадкування за законом тощо). Вбачається, що доводи про «цілком природне рішення батька» та недоведеність обгрунтування необхідності та доцільності дарунку доньками нерухомості бабусі - матері Боржника, у відзиві не наведено, а отже не спростовано доводів щодо того, що сторонами договорів дарування не передбачалися реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості за договором про надання позики від 14.03.2018 року. Як і не наведено доводів на спростування укладення договорів дарування відбувалося з інтервалом у один рік і один день, що свідчить про ту обставину, що сторони вважали, що лише у річний строк, який є спеціальним строком позовної давності можуть бути оскаржені їх неправомірні дії. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини перша, друга і третя статті 202 ЦК України). У постанові від 7 жовтня 2020 р. по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» при сплатному цивільно-правовому договорі, яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціну ((ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Позивачем наведено в позовній заяві достатньо обґрунтовані підстави вважати, що вчинення подвійного дарування у даному випадку ставить під сумнів позицію Відповідача зазначену у відзиві, а з урахуванням даних з відкритих джерел стосовно відсутності у Відповідача майна за рахунок якого можливо задоволення вимог Позивача та відсутність доказів на спростування наведеного свідчить про правомірність заявлених Позивачем вимог. Ухвалою суду від 12.08.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд даної цивільної справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті 12.09.2023 року. У судове засідання 12.09.2023 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила у задоволенні відмовити повністю. Заслухавши сторін у справі, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 14 березня 2018 року між [PERSON] (далі - Позивач/Позичальник) та [PERSON] (далі - Відповідач/Позичальник/Іпотекодержатель) укладено договір позики (а.с. 15-17). Відповідно до акту передачі грошових коштів до договору позики від 14.03.2018 року позикодавець [PERSON] передав, позичальник [PERSON] прийняв від позикодавця усю суму позики в розмірі 3\~930\~000 (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) грн, що еквівалентно суми 150\~000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США (а.с. 18). За умовами п. 1.1. Договору Позичальник передав у власність Позичальника грошові кошти у розмірі 3 930 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору. За умовами п.4.1 Строк остаточного повернення позики Сторонами погоджено у 12 календарних місяців отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14 березня 2019 року. Відповідно до акту прийому передачі [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв кошти в сумі 1\~104\~000 (один мільйон сто чотири тисячі) гривень, що еквівалентно суми 40\~000 (сорока тисяч) доларів США (а.с. 19). Відповідно до Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року сторонами викладено п.4.2. Договору у наступній редакції « 4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 року Позичальник зобов язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі З 930 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн.») (а.с. 24-25). Відповідно до договору іпотеки від 14 березня 2018 року, згідно якого Іпотекодавець Громадянка Російської Федерації [PERSON] забезпечує виконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2018 року, а саме повернення [PERSON] отриманої позики [PERSON] в повному обсязі. Згідно договору іпотеки від 14 березня 2018 року, Іпотекодавець ( [PERSON] ) передає Іпотекодержателю ( [PERSON] ) нерухоме майно, яке є власністю Іпотекодавця, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 208 (двісті вісім) кв.м. (а.с. 104-113). Станом на 14 січня 2022 року сума заборгованості за Договором становить 3 080 000,00 грн. (три мільйони вісімдесят тисяч), на підтвердження чого між Позивачем та Відповідачем складено Акт звірки заборгованості від 14 січня 2022року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.06.2022 року № 303126791 вбачається, належні на праві приватної власності [PERSON] об`єкти нерухомого майна, а саме: земельна ділянка за кадастровим номером: 3222789200:02:004:0318, Реєстраційний номер: 122136632227, площа: 0.168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада; садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189,6, садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56.7, було відчуджено підставі договорів дарування № 637, 638 та № 639, посвідчених 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. на користь [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), які є дочками [PERSON] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.07.2022 року № 305403047 та № 305403048 зазначені об`єкти нерухомого майна були знову відчужені на користь [PERSON] ( [INFO] ) на підставі договору дарування № 1442, посвідченого 07.07.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким Вадимом Володимировичем. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. \~ \~ \~ \~ Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~ Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~ \~ \~ \~ Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. \~ \~ \~ \~ Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. \~ \~ \~ \~ У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. \~ \~ \~ \~ Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. \~ \~ \~ \~ Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої м та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін \~ \~ \~ \~договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою \~ \~ \~ \~приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. \~ \~ \~ \~ Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у с справі № 369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Враховуючи, що [PERSON] , який здійснив безоплатне відчуження майна за договором дарування на користь своії дочок [PERSON] та [PERSON] , які вподальшому подарували майно на матір [PERSON] діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладено договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вбачається, що сторони договорів дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. При цьому вбачається, що укладення договорів дарування відбувалося з інтервалом у один рік і один день, що свідчить про ту обставину, що сторони вважали, що лише у річний строк, який є спеціальним строком позовної давності можуть бути оскаржені їх неправомірні дії. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може. Вказані висновки ґрунтуються на постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19 (ЄДРСРУ № 83482786) суть якої зводиться до того, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18, ЄДРСРУ № 80178251 ). Укладення особою договорів дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними і відповідно до частини 2 статті 234 ЦК України визнаються судом недійсними. Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно в рахунок погашення заборгованості, а отже дані договори дарування є фіктивними, а отже потребують визнання їх недійсними в судовому порядку. Як роз`яснив Верховний Суд в ухвалі від 24 квітня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Продовжуючи розгляд цієї ж справи, Велика Палата Верховного Суду погодилась з означеними висновками та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України. (постанови Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно за значно заниженою ціною (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми вартості частки в майні товариства діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року по справі №638/18231/15-ц (провадження № 61-30853св18), на рівні ЦК України про солідарні пасивні зобов`язання йдеться при відповідальності боржника і поручителя перед кредитором солідарних боржників, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України), осіб, які спільно дали поруку (ч.3 ст.554 ЦК України). Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.26-29 постанови від 1 вересня 2020 року в справі №198/305/15-ц (провадження №14-704цс19) відповідно до ч.1 ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов`язання. Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основний з яких зазначено в частині першій цієї статті, а саме: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу. Тому з огляду на солідарний обов`язок боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому, з метою відновлення справедливості, правопорядку та майнових прав позивача, належить визнати недійсним договори дарування, а позов підлягає задоволенню. Оскільки державна реєстрація права приватної власності, була здійснена на підставі недійсних договорів дарування, які не породжують жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, про що зазначено в ч.1 ст.216 ЦК України, належить також скасувати рішення державного реєстратора. Щодо доводів відповідачів наявності забезпечення зобов`язань іпотекою. Так, дійсно в забезпечення виконання зобов`язань за Договором укладено Договір іпотеки від 14 березня 2018 року з додатковим договором про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 23 листопада 2020року укладений між [PERSON] та громадянкою Російської Федерації [PERSON] (далі- Іпотекодавець/Майновий поручитель) За умовами Договору іпотеки від 14 березня 2018 року Іпотекодавцем забезпечується виконання зобов`язання [PERSON] за Договором позики від 14 березня 2018 року з усіма додатковими угодами до нього. В забезпечення виконання [PERSON] передано в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 4 чотирьох житлових кімнат, загальною площею 208 кв. м., житловою площею 90,30 кв. м. (далі- Предмет іпотеки). Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, в тому числі на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3.2 укладеного Іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором застережень про задоволення вимог Іпотекдержателя у позасудовому порядку. Визначені цими Договорами способи звернення стягнення на предмет Іпотеки не перешкоджають Іпотекодержателю застосовувати інші способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, встановленні чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю Сторін. У разі, якщо визначені цим Договором та/або чинним законодавством України заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог Іпотекодержателя в повному обсязі. Іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на Предмет іпотеки в цілому чи на окреме майно, що входить до його складу, на підставі виконавчого напису нотаріуса, чи за рішенням суду (за вибором Іпотекодержателя). Відповідно до п. 3.5 Іпотечного договору у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Відповідно до абз. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті З, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи, щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до висновку про вартість майна, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Шерлі груп» станом на 22.07.2022 року вартість предмету іпотеки - нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 4 чотирьох житлових кімнат, загальною площею 208 кв. м., житловою площею 90,30 кв. м. становить^лише 2 539 516,10 грн. Зобов`язання припиняється "частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Частина 4 ст.591 ЦК міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає;- з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач скористався правом звернути стягнення на предмет іпотеки, подавши відповідний позов до Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/3887/22), але враховуючи той факт, що вартість предмету іпотеки станом на дату подачі позову не покриває суми заборгованості закріпленої сторонами у Акті звірки взаєморозрахунків станом на 14.01.2022 року. В провадженні Солом`янського районного суду перебуває на розгляді справа №760/10039/22 про стягнення з Відповідача заборгованості за договором позики від 14.03.2018 року у сумі більше 4 444 547,16грн., станом на 01.08.2022 року, що вже свідчить про існування заборгованості Відповідача, яка значно перевищує вартість предмету іпотеки. При цьому враховуючи умови договору щодо порядку повернення грошових коштів, зокрема п.4.3 та 6 договору позики, а також враховуючи норми ст.625 та 1048 Цивільного кодексу України, сума, що підлягає поверненню за договором позики є значно більшою за вартість предмету забезпечення, а отже у Позивача наявне право задовільнити вимоги за рахунок іншого належного Відповідачу майна. Але враховуючи той факт, що у період 2020-2021 року Відповідач відчужив все належне йому майно, і на разі не має жодної власності, є підстави вважати дії відповідача є недобросовісними та такими, що вчинені на шкоду кредиторові. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 4962,00 грн. судового збору в рівних частинах по 1240,50 грн з кожного (а.с.8).

Outcome: approved