Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

03 січня 2017 року до суду надійшла позовна заява Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку, розірвання договору найму жилого приміщення та стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги. У позовних вимогах позивач просить: - розірвати договір найму житлового приміщення в гуртожитку, укладеного 10 квітня 2000 року між [PERSON] та Житлово-комунальним відділом МВС України № 47; -визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право проживати у відомчому гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] та виселити їх з кімнати № [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 5129,48 грн та судові витрати. Вимоги позову обгрунтовані тим, що рішенням житлово-побутової комісії Господарського управління Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до протоколу від 14.05.1997 № 9 співробітнику міліції [PERSON] та його дружині [PERSON] надано кімнату [ADDRESS] . Назву [ADDRESS] рішенням Київської міської ради від 13.11.2014 № 373/373 перейменовано на «[ADDRESS]», а будівлю зазначеного гуртожитку відповідно до наказу МВС від 28.12.2015 № 1788 «Про передачу гуртожитків» передано на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ Україна» (далі - ДУ «ЦОП МВС України), яка на сьогоднішніх час здійснює його утримання та експлуатацію, надає житлово- комунальні послуги мешканцям. На підставі дозволу житловопобутової комісії [PERSON] був виданий спеціальний ордер «Вселительная» на поселення до гуртожитку разом з дружиною [PERSON] . Зазначено, що через деякий час після народження [INFO] доньки відповідачів - [PERSON] , а також [INFO] сина [PERSON] , відповідачі вселили дітей до себе в кімнату № [NUMBER] , як неповнолітніх, без дозволу позивача. Зазначено, що у зв`язку з отриманням в користування кімнати в гуртожитку між [PERSON] та Житлово-комунальним відділом МВС України 10 квітня 2000 року був укладений договір найму № 47 житлового приміщення в гуртожитку, але відповідачі більш, як півроку фактично не проживають в гуртожитку, свої речі не вивезли, самовільно замінили замок вхідних дверей, ключ від них не надали. [PERSON] з яким був укладений договір найму, надавались житлово- комунальні послуги, а саме: забезпечення холодною та гарячою водою, водовідведення гарячої води, забезпечення газом та електроенергією, опалення кімнати гуртожитку, утримання будинку та прибудинкової території, але за період з 01.03.2016 по 01.12.2016 він не сплатив за них і як наслідок виник борг у сумі 5129,48 грн. Вказано, що позивач є правонаступником прав і обов`язків Житлово-комунального відділу МВС України щодо договору найму, оскільки відомчий гуртожиток МВС в [ADDRESS] на підставі наказу МВС від 28.12.2015 «Про передачу гуртожитків» передано на баланс позивача. Відповідно до пункту 7 частини 2 розділу II Положення про комісію МВС з розподілу житлової площі в гуртожитках, затвердженого наказом МВС від 01.02.2016 № 66 на відділ обслуговування гуртожитків ДУ «ЦОП МВС України» покладено обов`язок видавати спеціальний ордер, який є єдиною підставою на вселення. Відповідно до частини 1 розділу II Положення про гуртожитки затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84 (далі - Положення про гуртожитки), вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення. Відповідно до пункту 1 Розділу IV Положення про ДУ «ЦОП МВС України», затвердженого наказом МВС від 25.09.2007 № 355 (у редакції наказу МВС від 11.12.2015 № 1566) предметом діяльності позивача є належне утримання та обслуговування майна, що перебуває в користуванні МВС та ДУ «ЦОП МВС України», а також відповідно до підпункту 1, пункту 2 розділу IV одним із основних його завдань є утримання, організація комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення гуртожитків. Враховуючи зазначене, позивач є законним володільцем отриманого на баланс гуртожитку та має право видавати ордери та укладати договори найму жилих приміщень в гуртожитках, отже є правонаступником прав і обов`язків по договору найму. Посилаються, що на час прийняття рішення житловопобутовою комісією щодо надання [PERSON] та його дружині [PERSON] кімнати в гуртожитку він проходив службу в органах внутрішніх справ, був працівником міліції, але згодом 29.02.2008 звільнився з ОВС, тому договір найму підлягає розірванню також на підставі пункту 10.6. договору найму в зв`язку зі звільненням [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] [PERSON] не перебували у трудових відносинах з МВС та не отримували окремого дозволу житловопобутової комісії на вселення в гуртожиток, а є членами сім`ї [PERSON] , їх право на проживання в гуртожитку є похідним від права [PERSON] , тому він втратив право подальшого проживання в ньому разом з членами своєї сім`ї. Отже, визнавши [PERSON] таким, що втратив право на проживання, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] також підлягають виселенню з гуртожитку. Зазначено, що [PERSON] разом із родиною у кімнаті № [NUMBER] відомчого гуртожитку фактично не проживають на час подання позовної заяви до суду більш ніж півроку, що підтверджується актами комісії ДУ «ЦОП МВС України» про результати перевірки проживання мешканців гуртожитку по [ADDRESS] . Не проживання відповідачів у відомчому гуртожитку більш ніж шість місяців є також підставою визнання їх такими, що втратили право проживати у відомчому гуртожитку з виселенням. Також вказали, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у відомчому гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] , постійно не проживають та не зареєстровані, а згідно довідки «Форма 3» виданої з місця проживання та відмітки у паспорті зареєстровані з 19.01.2011 за іншою адресою: [ADDRESS] . Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] та його дружина [PERSON] мають у спільній приватній власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того у відповідачів є заборгованість по оплаті комунальних послуг більш 6 місяців, що відповідно до пунктів 4,6 та 10.6. договору найму, пункту 1 частини 2 ст 825 Цивільного кодексу України є також підставою для його розірвання. Відповідно до підпункту 5 пункту 3 розділу IV Положення про ДУ «ЦОП МВС України», затвердженого наказом МВС від 25.09.2007 № 355 (у редакції наказу МВС від 11.12.2015 № 1566) позивач веде облік внесення особами відповідної плати (відшкодування) з проживання в гуртожитках, а також відповідно до підпункту 1, пункту 2 розділу IV одним із основних його завдань є утримання, організація комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення гуртожитків. [PERSON] відповідно до пункту 4.6. розділу 4 договору найму зобов`язаний своєчасно сплачувати комунальні послуги. Враховуючи вищенаведене, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 11.01.2017 позовну заяву Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] малолітнього в інтересах якого діють законні представники [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору найму житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 5129,49 грн. - повернуто. Роз`яснено заявнику право на звернення до суду з відповідною заявою в порядку наказного провадження. У частині розірвання договору найму житлового приміщення, визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку та виселення позовну заяву Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] малолітнього в інтересах якого діють законні представники [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору найму житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку - залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання ухвали. Ухвалою 28.02.2017 відкрито провадження в цивільній справі за позовом Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] в інтересах якого діють законні представники [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору найму житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку. 20.06.2018 представником позивача заявлені клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суду від 20.06.2018 задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів. 20.06.2018 відповідачем заявлено клопотання про виклик свідків. 10.10.2018 до суду від представника позивача надійшли додаткові обгрунтування до позовної заяви. 22.10.2018 представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суду від 22.10.2018 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення доказів. 01.10.2020 до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення доказів. Протокольною ухвалою суду від 06.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] від 01.10.2020 про долучення доказів. 15.11.2022 до суду від представник позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суду від 06.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача від 15.11.2022 про долучення доказів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 06.09.2023 клопотання про виклик свідків від 20.06.2018 не підтримав. Проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що [PERSON] отримав спірне житлове приміщення гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] , як правцівник міліції у 1997 році. У органах внутрішніх справ він працював більше 10 років, тому законних підстав, відповідно до ч.2 ст.125 ЖК України, для його виселення немає. Вимогу про зняття з реєстрації також вважав необґрунтованою, оскільки відповідачі у спірному приміщенні не зареєстровані. Акцентував увагу на тому, що позивачем не надано будь-яких доказів користування відповідачами іншим жилим приміщенням. Акти, надані позивачем вважав неналежними доказами оскільки, вони складались лише працівниками підприємства, а будь-які посилання та докази на утворення комісії відсутні. Враховуючи зазначене, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діють законні представники [PERSON] та [PERSON] , у судові засідання не з`являлись, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд до відома не стаивили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 127 ЖК УРСР визначає, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з положеннями ч.2 ст.128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК УРСР). Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.130 ЖК УРСР). Згідно ст. 132 ЖК України інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Як встановлено в судовому засіданні, згідно з положенням про державну установу «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» основним завданням Центру є, зокрема, утримання гуртожитків, що знаходяться в користуванні МВС та Центру. Рішенням житловопобутової комісії Господарського управління Міністерства внутрішніх справ України відповідно до протоколу від 14.05.1997 № 9 співробітнику міліції [PERSON] та його дружині [PERSON] надано кімнату [ADDRESS] . Назву [ADDRESS] рішенням Київської міської ради від 13.11.2014 № 373/373 перейменовано на «[ADDRESS]», а будівлю зазначеного гуртожитку відповідно до наказу МВС від 28.12.2015 № 1788 «Про передачу гуртожитків» передано на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ Україна» (далі - ДУ «ЦОП МВС України), яка на сьогоднішніх час здійснює його утримання та експлуатацію, надає житлово - комунальні послуги мешканцям. На підставі дозволу житловопобутової комісії [PERSON] був виданий спеціальний ордер «Вселительная» на поселення до гуртожитку разом зі своєю дружиною [PERSON] . Встановлено, що відповідачами було вселено дітей: дочку [PERSON] , а також сина [PERSON] . У зв`язку з отриманням в користування кімнати в гуртожитку між [PERSON] та Житлово-комунальним відділом МВС України 10 квітня 2000 року був укладений договір найму № 47 житлового приміщення в гуртожитку. За умовами зазначеного договору, розпорядник передає, а наймач приймає у порядку та на умовах передбачених цим Договором, в строкове платне користування житлове приміщення (кімната) [ADDRESS] загальною площею 21,4 кв.м. Разом з наймачем в приміщенні мають право мешкати три особи, приміщення надано на підставі протоколу №09 від 14.05.1997. Як передбачено умовами договору, договір діє з 10.04.2000 до 10.04.2001 строком на один рік. У той же час пунктом 10.4 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця. Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором. Суду не надано доказів, що одна із сторін зверталась із заявою про припинення договору. З довідки № 2629вх/125/26/01-2016 від 04.07.2016, вбачається, що згідно облікових даних управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві [PERSON] в списках особового складу не значиться, [PERSON] перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01 серпня 1992 року по 29 лютого 2008 року. Відповідно до наказу МВС України від 22 лютого 2008 року № 365 о/с наказом ГУМВС України в місті Києві від 29 лютого 2008 року № 189 о/с [PERSON] відряджений до Управління державної охорони України для подальшого проходження служби. Дані обставини відповідачем не спростовані. Згідно п.4.9 у разі звільнення наймача з системи органів внутрішніх справ наймача протягом місяця повинен звільнити займане ним приміщення без права продовження проживання. Позивач зазначив, що відповідачі, більш як півроку, фактично не проживають в гуртожитку, свої речі не вивезли, самовільно замінили замок вхідних дверей, ключ від них не надали, мають реєстрацію у іншому гуртожитку та майно у іншому місті. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані з 19.01.2011 за адресою : [ADDRESS] . Як передбачено умовами п.10.6 Договору, дія договору припиняється внаслідок: закінчення строку на який його було укладено; звільнення наймача з системи органів внутрішніх справ; невиконання або неналежне виконання умов Договору; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; загибелі об`єкту договору. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК України. Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Питання виселення з гуртожитку має свої особливості, пов`язані з забезпеченням охорони житлових прав мешканців гуртожитків від одностороннього розірвання договору найму і виселення без законних підстав, та регулюється статтею 132 ЖК України. При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звільнився з Міністерства внутрішніх справ України, що є підставою для розірвання договору найму, не проживає в гуртожитку, не має зареєстрованим місце проживання в спірному гуртожитку, є зареєстрованим за іншою адресою, а відповідачі [PERSON] [PERSON] та неповнолітній [PERSON] в інтересах якого діють [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за іншою адресою, суд вважає, що наявні законом передбачені підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів зі спірного приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] . Що стосується вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням суд вважає за необхідне відмовити оскільки вказані вимоги не грунтуються на вимогах закону. Враховуючи вищенаведене, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial