Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, з урахуванням уточненої позовної заяви мотивувуючи свої вимоги тим, що вона є онукою [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що після смерті її діда відкрилась спадщина до якої входить також житловий будинок з господарськими та підсобними будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , яка була прийнята нею в силу постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. Посилається на те, що після смерті діда вона з сім`єю змушена була виїхати з м. Маріуполя, та з жовтня 2020 року і по теперішній час вона проживає у м. Києві. Вказує, що з метою оформлення її майнових прав 20 квітня 2023 року вона подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини в частині вищевказаного домоволодіння, та 24 квітня 2023 року нотаріусом їй було надано роз`яснення, що за відомостями Спадкового реєстру спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась і заяви про прийняття спадщини не подавались, та відмовлено у відкритті спадкової справи за її заявою і видачі свідоцтва на спадкове майно через відсутність документів на підтвердження реєстрації/останнього місця проживання її разом з спадкодавцем за адресою знаходження спадкового майна, вказано, що відсутня інформація щодо права власності померлого [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливо отримати доступ до паперового архіву БТІ в м. Маріуполі Донецької області, а питання оформлення спадкових прав на майно померлого [PERSON] рекомендовано вирішити у судовому порядку. Вважає, що оскільки вона є онукою [PERSON] , спадкоємицею п`ятої черги за законом, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, про відмову від неї не заявляла, отже у встановленому порядку прийняла спадщину, а тому до неї в порядку спадкування перейшло право власності на вищевказане домоволодіння, яке на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 листопада 1960 року належало на праві власності її діду [PERSON] . На підставі вищевикладеного вона змушена звернутись до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 600 м2 за адресою: [ADDRESS] та віднести судові витрати у справі за її рахунок. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. 01 червня 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив. При цьому, 29 червня 2023 року від представника на електронну адресу суду було отримано клопотання про продовження строку відповідачу для підготовки відзиву на позовну заяву та перенесення розгляду справи, у зв`язку з чим, розгляд справи відкладався неодноразово, але відзиву суду так і не було надано. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №348 (а. с. 12). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON] , про що складено відповідний запис за №101 (а. с. 13-14). Також судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого 14 травня 1992 року, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька - [PERSON] , про що зроблено запис №1296 (а.с. 15-16). Матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління Юстиції м. Маріуполя Донецької області, 19 червня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружились, про що зроблено запис №190, а прізвище дружини після одруження стало « [PERSON] » (а. с. 17-18). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 03 липня 2018 року головою КСК «Первомайський» [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) (а. с. 25). Судом встановлено, що 15 листопада 1960 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який було посвідчено Орджонікідзевським нотаріусом Державної нотаріальної контори Харченко Н.І. та зареєстровано в реєстрі за №854, відповідно до змісту якого вбачається, що [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , подарувала, а [PERSON] прийняв в дар належне [PERSON] домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з реєстраційного посвідчення Жданівського міського бюро технічної інвентаризації від 13 грудня 1960 року вбачається, що ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 15 листопада 1960 року, реєстр. №854 та записано в реєстрову книгу за №14427 (а. с. 26-28). З матеріалів справи також встановлено, що 24 квітня 2023 року за вих. №01/01-16 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С., за результатами розгляду заяви [PERSON] про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] , роз`яснено, що спадкова справа не може бути заведена, а свідоцтва видані з підстав ненадання [PERSON] через відсутність довідки ЦНАП або будь-якого іншого документа, що могли б належним чином підтвердити реєстрацію/останнє місце проживання спадкоємиці разом з померлим за адресою: [ADDRESS] , а внаслідок того, що м. Маріуполь є окупованою територією, то отримати такий документ неможливо з врахуванням того, що 05 березня 2022 року м. Маріуполь є тимчасово окупованим (а. с. 21-24). Статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був отриманий в дар [PERSON] у 1960 році. У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Вказані нормативно-правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, суд зазначає, що позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження права власності померлого [PERSON] на нерухоме майно - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а саме: договір дарування від 15 листопада 1960 року, який було посвідчено Орджонікідзевським нотаріусом Державної нотаріальної контори Харченко Н.І. та зареєстровано в реєстрі за №854, а також реєстраційне посвідчення Жданівського міського бюро технічної інвентаризації від 13 грудня 1960 року, які суд враховує під час розгляду справи. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. З наданих позивачем документів судом неможливо встановити дійсне місце проживання [PERSON] на момент його смерті, а посилання позивача на фактичне його проживання разом з нею за адресою: [ADDRESS] , не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи. Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Однією з підстав для відмови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діброви О.С. у заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , слугувало те, що [PERSON] не було документально підтверджено факт її спільного проживання і реєстрації разом з померлим [PERSON] , та роз`яснено позивачу про необхідність встановлення у судовому порядку факту спільного проживання разом з померлим, оскільки він впливає на дотримання строку прийняття спадщини і є доказом фактичного прийняття спадщини. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Перелік фактів, які підлягають встановленню судом, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. У разі наявності спору про право цивільне, такі факти підлягають розгляду в позовному провадженні разом з вимогою матеріального характеру. Таким чином, у судовому порядку в спадкових правовідносинах підлягають встановленню факти родинних відносин, постійного проживання на час відкриття спадщини лише щодо осіб, які є відповідно спадкоємцем та спадкодавцем, та лише у разі, якщо від їх встановлення залежить виникнення права на спадкування. У разі, якщо від встановлення таких фактів не залежить виникнення права на спадкування, вони не підлягають встановленню в судовому порядку. Судом з матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] є онукою [PERSON] . Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Тобто, онуки спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом. Вищезазначені особи є спадкоємцями діда/баби за законом лише у разі, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих батька/матері, який/яка були би спадкоємцями першої черги за законом після смерті вказаних осіб. В такому разі вони спадкують ту частку, яка б належала батьку/матері, якби він/вона були б живими. Таке спадкування є спадкуванням за правом представлення. При цьому, позивачем не надано жодних обґрунтувань про те, чи існують взагалі підстави для застосування правил щодо спадкування за правом представлення за цих обставин. Крім того, в своїй уточненій позовній заяві позивач взагалі виключила вимогу про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Також позивачем взагалі не було надано суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження факту постійно проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та зазначено про неможливість надання таких доказів. При цьому позивачем також не було заявлено будь-яких клопотань чи заяв з цього приводу, будь то допит свідків чи витребування доказів у справі, які б могли підтвердити викладені у позові обставини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ст. 89 ЦПК України. Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи та недоведеність позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення і відмовляє у задоволенні позову. За змістом статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed