Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

03.05.2023 позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. В обґрунтування позову послався на те, що він працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища на вуглевидобувних підприємствах ДП «Львіввугілля» більше 15 років. 08.11.2002 Львівською обласною клінічною лікарнею (терапевтичне (профпатологічне) відділення) йому було встановлено професійне захворювання, а саме хронічний пиловий бронхіт ІІ ст., емфізема легень ІІ ст. За наслідками встановленого діагнозу дирекцією ДВАТ «Шахта «Степова» було створено комісію по розслідуванню підстав, отримання професійного захворювання. 21.11.2002 комісією було складено Акт за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання, яким було встановлено, що [PERSON] виконував роботу в шкідливих умовах праці, а саме у мовах високої запиленості повітря робочої зони, шум від роботи технологічного обладнання, несприятливі фактори мікроклімату, важка праця, гідрогеологічні умови, вимушене положення тіла під час роботи протягом 15 років та 7 місяців. У зв`язку з виявленням у позивача професійного захворювання, його було скеровано для огляду на МСЕК. 05.12.2002 Львівською обласною МСЕК №3 встановлено йому вперше 30% втрати професійної працездатності за наслідками отриманого професійного захворювання та III група інвалідності. При переогляді 07.11.2003 з погіршенням стану здоров`я Міжрайонною спеціалізованою МСЕК було встановлено 40% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та ІІІ група інвалідності. 03.11.2005 при черговому переогляді було збільшено відсотки втрати працездатності до 45% та підтверджено IIІ група інвалідності, 25.10.2007 відсотки втрати працездатності збільшено до 50% та ІІІ група інвалідності безтерміново. Крім того, висновком МСЕК [PERSON] передбачено санаторно-курортне лікування. Позивач вважає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних і моральних страждань. Він відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчуває себе неповноцінною людиною, не в змозі вести активне життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою та проходити лікування, змушений регулярно приймати медикаменти. Постійні обстеження та лікування призводять до значного витрачання коштів. Час який він витрачає на лікування та реабілітацію за наслідками отриманого професійного захворювання міг би витратити на свою сім`ю, своїх рідних та близьких. Постійний кашель, який спричинений професійним захворюванням, викликає у нього незручності у ходьбі, позивач має задишку, відчуває незручності під час спілкування з людьми у зв`язку з постійним кашлем та задишкою. Часті болі в грудях, задишка не дають можливості займатися улюбленою справою - полюванням. Погіршення стану здоров`я, яке виникло внаслідок професійного захворювання, призводить до депресивного стану, він постійно знаходиться в пригніченому стані. Ведучи до цього активний спосіб життя, сьогодні почуває себе непотрібним. Усі вказані факти та обставини моральних страждань та переживань значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки і він повинен прикладати значні додаткові зусилля. Враховуючи вищенаведене позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 04.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду по суті. 26.05.2023\~представник відповідача\~подав відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначив що\~проти позову\~заперечує,\~оскільки вважає\~вимогу позивача\~незаконною,\~необґрунтованою та\~такою,\~що не\~підлягає до\~задоволення.\~Вказав,\~що Головне\~управління Пенсійного\~фонду України\~у Львівській\~області не\~є належним\~відповідачем у\~даній справі,\~оскільки використання\~коштів Пенсійного\~фонду на\~цілі,\~непередбачені Законом\~«Про загальнобов`язкове\~державне пенсійне\~страхування» забороняється.\~Крім цього,\~представник зазначив,\~що серед\~переліку з\~чого складаються\~страхові витрати\~відповідно до\~ЗУ «Про\~загальнобов`язкове державне соціальне страхування» відсутня страхова виплат на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Отже, відшкодування позивачу моральної шкоди спричинено ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2023 не є обов`язком для Відповідача, проте здійснюється така виплата відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, тому, на думку представника відповідача, має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 Кодексу законів про працю України. Також представник вказав, що позивач звернувся із позовом до суду у травні 2023 року, відтак з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 у редакції чинній з 01.01.2023 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування за рахунок відповідача. Представник зауважив, що дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі 215/3118/16-ц, від 05.12.2018 року по справі №219/3928/17, від 05.12.2018 року по справі №212/4799/17, від 06.12.2018 року по справі №219/1321/17, а також у постанові Львівського апеляційного суду від 21.11.2022 по справі №459/3157/21. До того ж звертає увагу на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з виробничими травмами. Також вважає, що не подано жодних доказів (медичних документів), які б підтверджували перенесені стрес, депресію, які зазнав позивач внаслідок моральних страждань в результаті нещасних випадків, а довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є лише підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Ухвалою від 12.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотань представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про заміну неналежного відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області на належного ДП «Львіввугілля». У судовому засіданні, яке відбулося 12.09.2023 позивач пояснив, що він не знав про шкідливі умови праці, оскільки почав працювати ще за часів СРСР. Також вважає, що сума, яку він просить відшкодувати компенсує його страждання за роки втрати працездатності. Зазначає, що після втрати працездатності відвідував лікаря та раз у три роки їздив у санаторій на лікування, згідно із законом. Стан здоров`я станом на зараз незадовільний, оскільки має задишку та кашель, тому просить позов задовольнити. Представник позивача просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що [PERSON] 19.09.1983 прийнятий на роботу на Шахту «Великомостівську» та 30.11.2002 звільнений по п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи). Зазначене підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , оригінал якої оглянуто в судовому засіданні (а. с. 15-17). Із акту розслідування професійного захворювання від 21.11.2002 (формаП-4), затвердженого комісією було встановлено, що [PERSON] виконував роботу в шкідливих умовах праці, а саме в умовах високої запиленості повітря робочої зони, шум від роботи технологічного обладнання, несприятливі фактори мікроклімату, важка праця, гідрогеологічні умови, вимушене положення тіла під час роботи протягом 15 років та 7 місяців. Діагноз хронічний пиловий бронхіт ІІ ст., емфізема легень ІІ ст., ДН І- ІІ ст. (а. с. 13-14). Випискою з акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №007659 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, виданою [PERSON] визначено 30% втрати професійної працездатності з 08.11.2002 та вказана потреба у додаткових видах допомоги, а саме: санаторно-курортному лікуванні ( а. с. 12). Відповідно до виписки з акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №005626 від 07.11.2003 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги [PERSON] визначено третю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності з 03.11.2003 та зазначена потреба у додаткових видах допомоги, а саме: санаторно курортному лікуванні ( а. с. 11). Згідно з випискою з акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №013106 від 03.11.2005 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги [PERSON] визначено третю групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності з 31.10.2005 та вказана потреба у додаткових видах допомоги, а саме: санаторно-курортному лікуванні ( а. с. 10). Відповідно до довідки серії ЛВА-2 №022100 від 25.10.2007 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% з 23.10.2007 та зазначена потреба у додаткових видах допомоги, а саме: санаторно-курортному лікуванні ( а. с. 9). У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується витягами з медичної карти амбулаторного хворого. (а. с. 18-21). Відповідно до листа Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико - соціальної експертизи» №35 від 31.05.2023 згідно з наявною архівною медико - експертною справою [PERSON] неодноразово оглядався медико - експертною комісією з приводу наявного професійного захворювання (з 2002 р по 2009 рік) та визнався особою з інвалідністю ІІІ групи від професійного захворювання. Також в листі зазначено, що в медико - експертній справі немає медичної документації, яка б підтверджувала на час оглядів наявність відповідних негативних проявів стану здоров`я внаслідок моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Окрім цього, зазначено, що [PERSON] із заявою надати висновок про факт спричиненої моральної шкоди, її тривалість та тяжкість моральних страждань до комісії не звертався. Висновок про факт спричиненої моральної шкоди [PERSON] комісією не видавались ( а. с. 44). Листом №622 від 15.06.2023 адміністрація КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Червонограда» на запит №1300-5208-8/73325 від 23.05.2023 повідомила, що гр. [PERSON] після підписання декларації до сімейного лікаря зі скаргами про перенесення стресу, депресії чи інших негативних проявів спричинених ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання не звертався; гр. [PERSON] сімейним лікарем до лікаря-психіатра, лікарсько-консультативної комісії чи медико-соціальної експертної комісії у зв`язку із перенесенням стресу, депресії чи інших негативних проявів спричинених ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання не скеровувався; щодо видачі висновків психіатром, лікарсько- консультативною комісією чи медико-соціальної експертної комісії у зв`язку із перенесенням стресу, депресії чи інших негативних проявів спричинених ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання виходить за межі компетенції КП «ЦПМСД м. Червонограда» і про наявність таких сімейному лікарю не відомо; гр. [PERSON] , згідно наявних в медичній системі даних звертався до сімейного лікаря після 29.10.2009 року та перебував на амбулаторному лікуванні у зв`язку з професійним захворюванням (хронічний бронхіт в стадії загострення), а саме; 15.04.2010\~пo\~30.04.2010\~p.; 09.02.2011 пo 16.02.2011 p; 09.12.2013 пo 13.12.2013 p.; 14.05.2014 пo 22.05.2014 p.;. 09.05.2022 пo 20.05.2022 p.; 06.03.2023 пo 20.03.2023 p.; гр. [PERSON] скеровувався до лікарів спеціалізованої (не первинної) медичної допомоги, а саме на ренгенографію легень, а також до уролога та окуліста; [PERSON] згідно даних медичної системи, окрім професійного захворювання, встановлено Пролапс мітрального клапану, недостатність мітрального клапану (а. с. 60). Вирішуючи спір в межах заявленого предмету позову, суд виходить з наступного: Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3 групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів (частина третя статті 13 Закону № 1105-XIV). Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). Отже, Закон № 717-V не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №459/3304/16 від 12.02.2020. Отже,\~застраховані громадяни,\~які потерпіли\~на виробництві\~від нещасного\~випадку або\~професійного захворювання,\~мали право\~на відшкодування\~моральної шкоди\~за рахунок\~Фонду з\~моменту набрання\~чинності Законом\~України «Про\~загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»\~(Закону\~№ 1105-ХІУ),\~тобто з 01\~квітня 2001\~року до\~01\~січня 2006\~року. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІУ повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності. Таким чином, судом установлено, що позивачу вперше встановлено 30 % втрати працездатності з 05.12.2002, а тому враховуючи вищевикладене, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд соціального страхування, правонаступником якого є Пенсійний фонд України, що узгоджується із Законом № 1105-XIV. Відтак, враховуючи вищевказане, заперечення представника відповідача щодо відсутності їх обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди через те, що професійне захворювання виникло під час виконання трудових обов`язків і повинно відшкодовуватися роботодавцем до уваги судом не приймається. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання, а також права позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується наявними у справі документами та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості, а також те, що позивач втратив свою працездатність у зв`язку із професійним захворюванням, що спричинило негативні зміни у його житті та те, що він несе фізичні та душевні страждання внаслідок цього, суд дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень. Вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 100\~000,00 гривень суд вважає завищеною, належними доказами саме такий розмір не підтверджено, а тому в цілому до задоволення така вимога не підлягає. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого позивач звільнений в силу закону, суд, з огляду на часткове задоволення позовних вимог вважає, що до стягнення підлягає судовий збір у розмірі 536 грн 80 коп., виходячи з наступного розрахунку: 50 000 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 1073,60 грн. (ставка судового збору) : 100 000 грн. (сума заявлених позовних вимог).

Outcome: partial