Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

03.07.2023 адвокат Осадчий В.І., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Львівської філії Кредитної спілки «Либідь», в якому просить: стягнути з Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» на користь [PERSON] 208105,39 грн.: інфляційних збитків - 186957,44 грн.; 3% річних - 21147,95 грн. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що [PERSON] є вкладником коштів у Львівській філії Кредитної спілки «Либідь» (далі - ЛФКС «Либідь»). 13.10.2008 між [PERSON] і ЛФКС «Либідь» укладено Договір № 132/2008лф про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок на строк 18 місяців у сумі 50000 грн. Оскільки, між позивачем і ЛФКС «Либідь» договір було розірвано, то йому, як вкладнику, повертається повна сума внеску після такого розірвання. Щоб повернути цю суму, [PERSON] був змушений звернутися для захисту своїх прав до суду. Галицьким районним судом м. Львова було видано судовий наказ від 29.05.2009 про стягнення з ЛФКС «Либідь» на користь позивача 50000 грн. боргу. Однак до цього часу ЛФКС «Либідь» сума боргу не сплачена. Так, ЛФКС «Либідь» прострочила виконання грошового зобов`язання на вимогу сплатити суму боргу. Вважає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права позивача та інтересу. Зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, оскільки між [PERSON] та ЛФКС «Либідь» виникло грошове зобов`язання по виплаті боргу щодо вкладу, таке на даний час не виконано, вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання. Ухвалою від 05.07.2023 клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено, прийнято до розгляду позов та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено справу до судового розгляду, Представник позивача Осадчий В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відзив на позов не подав, відтак суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Між сторонами у цій справі існували зобов`язальні правовідносини з договору банківського вкладу. Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Положеннями частини першої та другої статті 1060 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судовим наказом Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2009 стягнуто з Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» на користь [PERSON] 50000 грн., згідно укладеного договору №132/2008лф про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок, та 43,75 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, що були сплачені заявником при поданні заяви. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звернувшись з цим позовом до суду, позивач стверджує, що судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2009 наразі не виконано, грошове зобов`язання, визначене таким судовим наказом, вважається, на його думку, простроченим. Станом на дату звернення до суду сума 3% річних становить 21147,95 грн., інфляційних втрат - 186957,44 грн. Для визначення розміру простроченого грошового зобов`язання з метою нарахування 3% річних та понесених інфляційних втрат позивачем враховувався розмір заборгованості, визначений судовим наказом Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2009 у справі №2н-417/09. Посилаючись на положення ст.625 ЦК України, позивач стверджує, що відповідачем не виконано судовий наказ про стягнення боргу, а тому є підстави стягнути з Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» суму 3% річних та понесених інфляційних втрат, яка становить 208105,39 грн. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог та існування правової підстави для стягнення таких витрат, враховуючи наступне. Статтею 598 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимог ст.599 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19.06.2019 по справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц зазначила, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Проте, позивачем не надано доказів щодо невиконання судового наказу Галицького районного суду м. Львова у цивільній справі №2н-417/09 відповідачем Львівською філією Кредитної спілки «Либідь». Доказів відкриття виконавчого провадження чи закриття виконавчого провадження про примусове стягнення з боржника заборгованості на користь позивача суду не надано. Позивачем в підтвердження розміру 3% відсотків річних та інфляційних втрат надано відповідні результати розрахунків, які здійснювалися із суми боргу 50000 грн., яка існувала на час видачі судового наказу та в свою чергу не надано доказів про наявність заборгованості Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» перед ним і в якому розмірі на час звернення до суду. Таким чином в порушення зазначених процесуальних норм права, позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів про те, що у Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» перед ним наявна заборгованість у сумі 50000 грн. Окрім того, суд зазначає, що спірні правовідносини у цій справі в період з 24.02.2022 регулюються п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, позивач зобов`язаний був врахувати вище описану норму матеріального права під час звернення до суду із даним позовом. Згідно з ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази згідно вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Разом з тим, згідно ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, оцінюючи надані суду докази та зазначені норми права, суд доходить висновку, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги та не підтверджено їх належними доказами, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач судом був звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed