Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Волинського національного університету імені Лесі Українки (далі ВНУ ім. Лесі Українки), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] , про визнання наймачем житлового приміщення гуртожитку, зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, обґрунтовує тим, що у 1989 року на підставі ордеру про вселення позивач, разом із сім`єю із п`яти чоловік були вселені у сімейну секцію гуртожитку [ADDRESS] , який належить до державного житлового фонду в особі Міністерства освіти та науки України та знаходиться у внутрішньому управлінні Університету. Вказує, що житло в гуртожитку йому було надано у відповідності до ст. 127, 129 Житлового кодексу УРСР як працівнику відповідача. На даний час, він звільнений з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, а тому, вважає, що користування даним житловим приміщенням має відбуватися на підставі ст. 61 ЖК УРСР шляхом укладення договору житлового найму. Однак, у відповідь на заяву про укладення договору найму на житло у сімейному гуртожитку, відповідач, повідомив, що підстав для укладення даного договору немає, оскільки, гуртожиток №6 не призначений для проживання сімей викладачів та працівників Університету, а тому на думку відповідача, на нього не поширюється права наймача. Вважає, що такими діями, відповідач порушує його конституційне право на житло. На підставі наведеного, просить суд, визнати його наймачем житлового приміщення гуртожитку [ADDRESS] та зобов`язати відповідача укласти договір житлового найму. У відзиві на позовну заяву, відповідач позовні вимоги позивача не визнав, вважає їх безпідставними згідно з нормами чинного законодавства, та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки, станом на сьогоднішній день, зі сторони університету на вживалося жодних дій щодо позбавлення позивача, який звернувся за захистом своїх нібито порушених прав, права проживання в гуртожитку на підставі ордеру, в т.ч. і шляхом вселення. Крім того, вказують, що гуртожиток [ADDRESS] немає статусу сімейного типу, університет не є розпорядником будинків державного та громадського фонду в розумінні глави 2 ЖК України та не поселяє в порядку укладення договору найму. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2023 року відкрито загальне\~позовне провадження\~у даній\~ справі\~та розпочато\~підготовче провадження\~у справі. Ухвалою суду від 14 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача до початку судового засідання подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача до початку судового засідання також подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, проти задоволення позову заперечує. Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких письмових пояснень, заяв про розгляд справи без їх участі на адресу суду не надходило. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Судом встановлено, що 25 серпня 1989 року позивач [PERSON] як працівник інституту, треті особи [PERSON] (дружина позивача), [PERSON] (син позивача, знятий з реєстрації) та [PERSON] (дочка позивача - вибула), [PERSON] (померла) отримали від Луцького педагогічного інституту, правонаступником якого є відповідач ВНУ ім. Лесі Українки, ордер № 18 на вселення у жиле приміщення в гуртожитку [ADDRESS] (а.с. 13). Судом також встановлено, що на даний час, позивач звільнений з роботи в університеті у зв`язку із виходом на пенсію та продовжує проживати в гуртожитку [ADDRESS] , разом з дружиною. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» та ст.ст. 61, 127, 129 ЖК України, звернувся до відповідача, з метою захисту свого права на житло, шляхом укладення договору житлового найму на підставі ордеру на житлове приміщення між університетом та ним. Однак, відповіддю ВНУ ім. Лесі Українки від 30.05.2022 року №03-25/01/1150, позивача повідомлено, що правові норми Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», ст. 61 ЖК України, не поширюються на відносини, що виникли між сторонами, а тому їх застосування є безпідставними. Звертаючись до суду, з даним позовом позивач вважає, що такими діями, шляхом відмови укласти договір житлового найму, порушене його конституційне право на житло. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 128\~Житлового кодексу\~України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129\~ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до статті 127 ЖК України, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частинами другою, третьою статті 132\~ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів. Таким чином, позивач разом із членами сім`ї, які були вказані в ордені на житлове приміщення від 1989 року, вселився у надану їм житлову площу в гуртожитку №6 Університету, зареєструвався у ній, на підставі ст. 127, 128, 129 ЖК УРСР, а відтак, ордер був зреалізований . Посилання позивача на ст.ст. 125, 132 ЖК України, що регулюють питання виселення із наданням іншого житлового приміщення, та ніби то порушують його права на проживання у гуртожитку №6 неправомірними діями відповідача, є безпідставними, не підтвердженні жодними доказами і не стосуються предмета спору. Також, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Разом з тим, у відповідності до ч. 3 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних\~закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Згідно правовстановлюючих документів, гуртожиток №6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , немає статусу сімейного типу та належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки на праві державної власності, а право оперативного управління належить відповідачу (а.с. 16). Відтак, сфера дії вищезазначеного закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, щодо укладення договору найму житлового приміщення для проживання у гуртожитку №6 Університету, на який вказує позивач, як на підставу для задоволення позову. Крім того, посилання позивача на ст. 61, 64 глави 2 ЖК України, які регулюють питання користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду, що виникають на підставі договору найму жилого приміщення, як на обов`язок відповідача укласти з ним зазначений договір, є також безпідставними, оскільки, позивач був вселений у гуртожиток на підставі ст. 127-129 глави 4 ЖК УРСР, як працівник Луцького педінституту на час роботи, а тому, не поширюються на правовідносини між сторонами. Дані обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року та підтверджені постановою Волинського апеляційного суду від 10 березня 2022 року, у справі за позовом [PERSON] (сина позивача) до ВНУ ім. Лесі Українки, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] (позивач), [PERSON] , про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання, у яких встановлено, що батько позивача [PERSON] був вселений в гуртожиток в порядку глави 4\~ЖК УРСР (ст. 127-129), як працівник Луцького педінституту на час роботи останнього, а тому застосування ст.\~65\~ЖК УРСР до спірних правовідносин є безпідставним (а.с. 50-54), а тому, згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Також, слід зазначити, що вселення відповідача в гуртожиток визначалося пунктами 8,9 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 року, яке діяло до 12.08.2015 року. При цьому, позивач, як на підставу порушеного права на житло, посилається на Примірне положення про користування гуртожитком, затверджене постановою КМУ №498 від 20.06.2018 року, відповідно до якого, робить висновок, що користування гуртожитком можливе виключно на підставі договору житлового найму. Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, судом підтверджено право проживання позивача у гуртожитку №6, на підставі вселення згідно положень ст. 127-129 ЖК УРСР, що немає зворотної дії в часі, будь-яких неправомірних дій зі сторони відповідача щодо позбавлення позивача права проживання, в тому числі, і шляхом виселення, не вчинялося, а тому суд вважає, що права позивача, в тому числі передбачені ст. 47 Конституції України, не порушені, відтак, відсутні підстави для заміни підстав проживання в займаній позивачем жилій площі у гуртожитку №6 Університету шляхом укладення договору житлового найму. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання наймачем житлового приміщення гуртожитку та зобов`язання відповідача укласти договір житлового найму не підлягають до задоволення, а тому у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed