Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Кіровоградської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Позов мотивований тим, що в період з 2012 року по травень місяць 2016 року позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. За час спільного проживання однією сім`єю, у них народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, з припиненням спільного проживання відповідач перестав приймати будь-яку участь у виховані та утримані їх спільних дітей. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 736,80 грн, щомісячно до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] , а потім щомісячно в розмірі 368,40 грн. до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] . Жодної матеріальної допомоги відповідач з того часу позивачу не надає, участі у вихованні дітей не приймає. На даний час розмір аліментів, який стягується на її користь, є занадто мізерним для забезпечення потреб їх дітей. Після того як сторони припинили проживати разом, відповідач ніяким чином не піклувався про дітей, не проявляв заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавився успіхами у житті, станом здоров`я, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, їхнього лікування, що негативно впливало на їх духовний розвиток як складову виховання; не спілкувався з дітьми взагалі, не говорячи вже про обсяг необхідний для їх нормального самоусвідомлення, не надав дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до їх внутрішнього світу: не створював умов для отримання ними освіти - створились умови, які шкодять інтересам дітей. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере жодної участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем без участі та підтримки з боку відповідача. Відповідач проживає в одному населеному пункті з позивачем та їх дітьми. На початку припинення спільного проживання, (травень 2016 року) відповідач відразу відмовився від спілкування з дітьми, став чужим, що проявлялось в його поведінці. Діти знали відповідача як батька, але коли позивач зустрічала відповідача під час прогулянок з дітьми, він байдуже ставився до них, уникав контакту з ними. Позивач зверталась до відповідача з проханням, щоб він хоча б інколи приходив до дітей, так як вони звикли до нього, знаючи його, як батька. Пояснювала необхідність його участі у виховані дітей, саме для них, так як розуміння дітей наявності у них обох батьків, а не лише матері, має суттєве значення для дітей, їхнього розвитку та самоусвідомлення подальшому житті, але відповідач так жодного разу так і не відвідав дітей. З того часу як сторони перестали проживати разом пройшло більше 6 років. Діти більшу частину свого життя прожили без піклування відповідача, не отримували належної психологічної допомоги, підтримки в житті та формуванні чоловіка, якої потребують сини від батька, відповідач не приділяв та не надавав їм належної уваги. Жодних перепон для участі відповідача у виховані дітей позивач не здійснювала. Відповідач завжди знав адресу їхнього проживання, але не вчиняв жодних дій, щоб побачити та приймати участь у виховані дітей. 13.10.2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] [INFO] . [INFO] у них народився син [PERSON] . На даний час, вже майже шість років, вони проживають однією сім`єю разом з дітьми. Спільні діти позивача та відповідача, називають чоловіка позивача своїм батьком. Відповідача, як біологічного батька, діти не пам`ятають. Крім того, за змістом ухвали Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21.03.2018 року, відповідача оголошено в розшук за ухиленням від зобов`язання сплачувати аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , згідно виконавчого листа 385/806/16-ц, за поданням державного виконавця через неможливість встановлення місця перебування боржника. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах розмір заборгованості відповідача, станом на 01.04.2023 року, становить 48799,60 грн. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей, позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в судовому порядку. Крім того, позивач зазначає, що розмір аліментів визначений рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 року на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на даний час є занадто малим та не відповідає міняльним розмірам аліментів встановлених законодавством. З урахуванням збільшення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку за останні роки, а саме з 2016 по 2023, тим більше в даний період, швидкими темпами зростання цін, значного зростання витрат на оздоровлення, харчування, лікування, утримання дітей, попередньо визначений судом розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 736,80 грн., не є достатній для належно утримання дітей, тому з вказаних підстав аліменти підлягають збільшенню. Відповідач є працездатною здоровою особою, має можливість сплачувати аліменти, а тому вважає, що розмір аліментів у розмірі 1/3 частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обов`язку за законом повинен сплачувати дітям та який не призведе до порушення його прав та інтересів. У зв`язку з викладеним просить суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; збільшити розмір стягнення присуджених аліментів, встановлений рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 року у справі № 385/806/16-ц та стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня вступу рішення в законну силу і до досягнення [PERSON] повноліття та в подальшому на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним повноліття. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.05.2023 року відкрито провадження у справі порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. 29.06.2023 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи в яких зазначено, що орган опіки та піклування не може надати до суду висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , із-за відсутності можливості встановити його місце проживання для спілкування та відібрання поясень, які необхідні для подальшого винесення питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] на розгляд комісії з захисту прав дитини, яка вирішує доцільність підготовки та подання до суду висновку органу опіки та піклування про позбавлення батькісьх прав. Крім того, на засідання комісії з захисту прав дитини обов`язково запрошують повнолітні особи, стосовно яких приймається рішення або складається висновок органу опіки та піклування. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що з 2016 року відповідач не бере участі у вихованні їх спільних дітей, а діти, в свою чергу, не хочуть бачити відповідача. В даний час вона перебувє в іншому шлюбі та її чоловік має намір усиновити даних дітей. Відповідач в судове засідання не з`явився, судову повістку не отримував, оскільки не проживає в зареєстрованому місці проживання, а тому відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не надіслав, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, проти чого позивач та представник позивача не заперечували. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Органу опіки та піклування, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що являється сусідкою позивача та жодного разу не бачила щоб відповідач приходив до дітей. Заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. На підставі наведеного, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30.11.2011 року було розірвано шлюб поміж [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 10). Від вище вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народися син [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 15). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 року із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 736,80 грн, щомісячно до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] , а потім щомісячно в розмірі 368,40 грн. до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] (а.с. 17). З розрахунку заборгованості по аліментах від 29.03.2023 року вбачається, що у [PERSON] , [INFO] , станом на 01.04.2023 року наявна заборгованість по сплаті алмінтів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 48799,60 грн. (а.с. 18). Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21.03.2018 року [PERSON] , [INFO] , оголошено в розшук у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Згідно довідок від 29.03.2023 року № 01-10/163 та № 01-10/165 виданих КЗ «Заваллівський ліцей» Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] навчається в 3-А класі даного комунального закладу. [PERSON] не відвідував заклад освіти, не проявляв інтерес до навчання дитини протягом навчання у ліцеї з 01.09.2022 року по даний час (а.с. 21, 24). Згідно довідок від 29.03.2023 року № 01-10/164 та № 01-10/166 виданих КЗ «Заваллівський ліцей» Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] навчається в 4-Б класі даного комунального закладу. [PERSON] не відвідував заклад освіти, не проявляв інтерес до навчання дитини протягом навчання у ліцеї з 01.09.2022 року по даний час (а.с. 22, 23). 13.10.2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 26). Від даного шлюбу у позивача народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 27). [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом з нею даною адресою проживають члени сім`ї: чоловік - [PERSON] , діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). Норми права, які застосовує суд при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтується на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України вказує, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (Наведена позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року по справі №559/1553/16-ц). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно - правового характеру, вона застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. По змісту Закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є батьком малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, покинув їх і не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям, не турбується про їх фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на їх утримання не надає., не цікавиться успіхами у навчанні. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню синів. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками: жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні своїх малолітніх синів. З дітьми не спілкується взагалі, не піклується про них, не проявляє заінтересованості до їх подальшої долі, не цікавиться їх станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не підтримує ніяких зв`язків та не прагне з ними зустрічі. Діти проживають разом з матір`ю [PERSON] та їх вітчимом [PERSON] , знаходяться на їх повному забезпеченні, батько усунувся від виховання синів. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна заява є підставною та в даній частині підлягає задоволенню, оскільки відповідач без поважних причин, не виявляє щодо своїх дітей батьківського піклування, покинув їх, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню синів, маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, а тому його слід позбавити батьківських прав. Окрім цього, суд роз`яснює, що на підставі ч. 1 ст. 169 СК України батько може бути поновлений у батьківських правах, за наявності підстав, передбачених законом. Норми права, які застосовує суд при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з [PERSON] . Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язані виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно статті 27 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. Положення частини 1 статті 192 СК України передбачають, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд лише за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аліменти в новому розмірі сплачуються з дня набрання цим рішенням законної сили, що відповідає статті 192 Сімейного кодексу України щодо стягнення аліментів в зміненому розмірі та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (п. 23). Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову в частині стягнення аліментів із [PERSON] . Суд погоджується з аргументами позивача щодо стягнення аліментів з [PERSON] , вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що [PERSON] , неналежно піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не приймає участі у їх вихованні, матеріально не забезпечує, не дбає про здоров`я дітей. Суд зауважує про відсутність доказів, які б свідчили про вжиття відповідачем будь-яких дій (заходів) щодо зміни ситуації, яка склалася, що в свою чергу, давало б суду підстави вважати, що відповідач бажає виправити свою поведінку в інтересах дітей. Більше того, суд зауважує, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання спільних з позивачем дітей. Так, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У зв`язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити та слід стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину й стягувати щомісячно починаючи з дня вступу рішення в законну силу до повноліття [PERSON] , а потім на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку й стягувати щомісячно до повноліття [PERSON] . Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач надала до суду копію договору від 12.04.2023 року про захист (представництво) та надання правової допомоги укладеного між [PERSON] та адвокатом Марущаком О.Є., відповідно до умов якого клієнт доручила, а адвокат зобов`язався підготувати позовну заяву про позбавлення батьківських прав та збільшення аліментів. Адвокат в міру необхідності надає клієнту консультаційні послуги, що стосуються зазначеної справи. Сторони визначили, що вартість правової допомоги, інші витрати та порядок їх оплати, регулюються окремою додатковою угодою. Згідно додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 12.04.2023 року сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката складає 5000,00 грн. На підтвердження понесених витрат позивач надала квитанцію № 1 від 12.04.2023 року до договору про надання правової допомоги від 12.04.2023 року та розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу. На підставі вищевикладеного та враховуючи встановлений ст. 12 ЦПК України принцип змагальності сторін, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 6073,60 грн. (5000,00 грн. за оплату надання правової допомоги та 1073,60 грн. за сплату судового збору). Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою щодо стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітніх дітей, слід стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved