Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів у якому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.09.2019 право власності на квартирою [ADDRESS] було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал». Вказує, що підставою для реєстрації права власності за позивачем стали наступні документи: договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер: 343і, виданий 14.01.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І.; іпотечний договір, серія та номер: 1.07051241, виданий 18.05.2007, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О.Ю. Зазначає, що 25.04.2019 позивачу стало відомо, що у даній справі значиться зареєстрованим колишній власник квартири [PERSON] та її син [PERSON] . Посилається, що 25.04.2019 позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про зняття місця реєстрації відповідачів, проте у вчиненні таких дій було відмовлено. Стверджує, що реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном, а тому просив суд позовні вимоги задовольнити. 11.06.2019 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2019 у справі було відкрито провадження та розгляд справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 01.08.2019 представником третьої особи було подано до суду пояснення на позовну заяву у яких останній проти позовних вимог заперечував. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2019 розгляд справи було призначено у судовому засіданні із повідомленням сторін. 11.12.2019 представником відповідача-1 до суду було подано клопотання про зупинення провадження у справі. 17.09.2020 представником третьої особи було подано до суду лист у якому остання просила суд проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.12.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача-1 про зупинення провадження у справі було відмовлено. У судовому засіданні 10.04.2023 представником відповідача-1 було заявлено відвід головуючому судді у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2023 було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача-1 про відвід головуючого судді. 14.04.2023 представником відповідача-1 до суду були поданні заперечення на дії головуючого судді під час розгляду даної справи. 14.04.2023 представником відповідача-1 до суду були поданні заперечення на позовну заяву у яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.04.2023 представником відповідача-1 до суду були поданні заперечення на дії головуючого судді під час розгляду даної справи. 24.04.2023 представником відповідача-1 було подано до суду клопотання про витребування доказів. 24.04.2023 представником відповідача-1 було подано до суду клопотання про роз`яснення головуючим суддею представнику його процесуальних прав під час розгляду даної справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва постановленою суддею без виходу до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання від 21.06.2023, у задоволенні клопотання представника відповідача-1 про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва постановленою суддею без виходу до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання від 21.06.2023, було залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника позивача, оскільки у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та його неявка не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача-1 [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи мотивуючи тим, що він не може бути присутній у даному судовому засіданні у зв`язку із перебуванням у іншому судовому засіданні по справі № 212/246/15-ц у Дніпровському апеляційному суді. Разом із тим, суд вважає дану неявку представника відповідача-1 [PERSON] у судове засідання не поважною, оскільки останній не надав до суду жодних доказів виклику його у судове засідання у справі № 212/246/15-ц у Дніпровському апеляційному суді, а також доказів того, що він представляє інтереси будь-кого із учасників у справі № 212/246/15-ц. Представник відповідача-1 [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та його неявка не перешкоджає розгляду справи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності третьої особи, оскільки останній належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання та його неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості укладеному між [PERSON] та громадянином Ірану [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. 18.05.2007 за реєстровим номером 1629 (а.с. 8). 18.05.2007 між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 1.07051241 відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 8-9). 05.04.2019 державним реєстратором Нікітіною Ю.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 46334529 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» (а.с. 7). Для реєстрації права власності за позивачем були надані наступні документи: договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер: 343і, виданий 14.01.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І.; іпотечний договір, серія та номер: 1.07051241, виданий 18.05.2007, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О.Ю. Також з матеріалів справи вбачається, що правовою підставою для реєстрації права власності за позивачем на нерухоме майно, стало застереження в п.3.3. Іпотечного Договору від 18.05.2007, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами, що у спірній квартирі станом на день розгляду даної справи значаться зареєстрованими відповідачі у справі (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, посилаючись на те, що новим власником цієї квартири став позивач, який набув право власності на житлове приміщення внаслідок процедури реалізації заставного майна, що раніше належало відповідачу-1. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.04.2019 № 162489552, наданої позивачем, вбачається, що підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариствим з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» є, зокрема, іпотечний договір від 18.05.2007 № 1.07051241. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із ч. 4 ст. 33 Закону Законом України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За положеннями ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку з тим, що позивач як новий власник набув право власності на квартиру, яка, як встановлено вище, була предметом іпотеки. Проте, позивач не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник та її син зареєстровані у цій квартирі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.09.2021 у справі № 345/2518/19 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16-ц зроблено правовий висновок, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. У разі, якщо право власності на житло набуто в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», то питання про втрату права користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону. Згідно із ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 у справі № 6-1484цс15). Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 ЖК УРСР. Відповідно до цієї норми виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Доказів того, що позивач звертався до відповідачів із письмовою вимогою звільнити спірну квартиру протягом одного місяця та отримання такої цієї вимоги відповідачем, матеріали справи не містять та до суду не надано. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель повинен виконати вимоги ст.109 ЖК УРСР. Тобто, за наявності відповідних правових підстав, передбачених цією статтею, обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню з іпотечного майна, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя. Позов обґрунтований тим, що позивач не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника та її сина. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у передбачених цією нормою випадках. Внаслідок відмови в задоволенні позову неволодіючий власник несе певні обмеження, проте такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника, що спростовує доводи позивача про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди власнику в реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Проте, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимог про виселення відповідачів. Крім зазначеного, у позовній заяві позивач вказує, що місцеперебування відповідачів йому невідоме; факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації позивач підтверджує актом від 14.05.2019 про не проживання (а.с. 17); про поважність причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації позивач не обізнаний. Разом із тим, суд не може прийняти даний акт від 14.05.2019 про не проживання в якості належного та достатнього доказу, оскільки у ньому не зазначено період протягом якого відповідачі не проживають у спірній квартирі. При цьому, представник відповідача-1 у судовому засіданні зазначив, що відповідачі не проживають у спірній квартирі у зв`язку із наявністю перешкод у такому проживанні зі сторони позивача у справі. Отже, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17, у якій встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. Крім того, суд звертає увагу, що порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) встановлено у ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з п. 2 ч. 1 якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення управах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Окрім цього суд звертає увагу, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.12.2019 №191438597, 17.10.2019 спірну квартиру було зареєстровано на праві власності за [PERSON] (а.с. 65-67). Тобто, станом на день прийняття рішення у даній справі позивач не є власником спірної квартири, проте суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи по суті в межах заявлених вимог, оскільки станом на день звернення до суду із позовом саме позивачу на праві власності належала спірна квартира. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed