Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання їх сина [PERSON] в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та визнати виконавчий лист №711/1255/21 від 20.05.2021 року про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх сина, що були присуджені рішенням суду від 06.04.2021 року. Натомість на теперішній час дитина вже протягом восьми місяців проживає разом з позивачем і перебуває на його повному утриманні. Наявність відкритих виконавчих проваджень з виконання рішення суду про стягнення аліментів з позивача порушує його майнові права та інтереси, оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дитини, внаслідок чого він звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка позовні вимоги визнала в повному обсязі. 28.06.2023р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.07.2023р. на адресу суду від відповідачки надійшов письмовий відзив проти позову. Натомість, відзив поданий з пропуском визначеного судом строку для його подання і відповідачка не заявляла клопотання про поновлення такого строку та не повідомила суд про причини пропуску такого строку, внаслідок чого на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України відзив залишено без розгляду. 31.07.2023р. відповідачкою надано суду письмову заяву про визнання позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідачка перебували у шлюбі та мають спільну дитину син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо один від одного, а місце проживання дитини визначалось за домовленістю між сторонами. 06.04.2021р. Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі №711/1255/21 ухвалено рішення стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.02.2021р. та до повноліття дитини. Ухвалюючи відповідне рішення суд виходив з того, що дитина проживає з матір`ю і потребує матеріальної допомоги батька. На теперішній час дитина проживає з батьком, який опікується вихованням та утриманням дитини. Місце проживання дитини зареєстроване разом з позивачем у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS] . Фактично позивач разом з дитиною проживає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . З 23.06.2021р. дитина сторін відвідує дошкільний навчальний заклад комбінованого типу №9 «Ластівка» Черкаської міської ради. Оскільки дитина фактично проживає з батьком, який безпосередньо займається організаційними заходами щодо утримання та забезпечення дитини, то позивач просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання такої дитини, що стягуються з нього на користь відповідачки на підставі судового рішення. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо порядку забезпечення утримання дитини, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 181 СК слід виснувати, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Ухвалюючи рішення від 06.04.2021р. суд виходив з того, що [PERSON] має право на отримання аліментів від [PERSON] , оскільки їх син [PERSON] проживає разом з матір`ю окремо від батька, а батько не надає належної матеріальної допомоги дітям. Разом з тим, на теперішній час син [PERSON] проживає разом з батьком і той фактично перебуває під його опікою. Натомість позивач з огляду на принцип обов`язковості судових рішень зобов`язаний виконувати рішення суду від 06.04.2021 та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь [PERSON] . При цьому примусове стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, оскільки на теперішній час саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дитини. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). У наданій суду письмовій заяві від 31.07.2023р. відповідачка зазначила, що визнає позов в повному обсязі, розуміє свої процесуальні права та наслідки дій щодо визнання позову про припинення стягнення аліментів. Крім того, в судовому засіданні відповідачка також визнала позов та просила припинити стягнення із відповідача аліментів на утримання їх сина [PERSON] . За таких обставин, з огляду на характер спірних відносин, зміст позовних вимог, враховуючи положення ст.ст. 7, 10, 181, 192 СК, в контексті положень ст.ст. 2, 5, 206, 273 ЦПК України, ст.ст. 13, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнання відповідачкою позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати суд бере до уваги, що відповідні витрати складаються з судового збору. Оскільки дитина сторін є особою з інвалідністю з дитинства, а сторони є законними представниками такої дитини, то на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ч. 6 ст. 141 ЦПК України витрати з оплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved