Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

В травні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 жовтня 2017 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3221055300:04:001:0007, площею 6,7586 га, яка розташована на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області. Вказана земельна ділянка передана в оренду для ведення садівництва, в тому числі для вирощування багаторічних, плодових дерев, кущів, інших рослин та багаторічних ягідних культур (малина, суниця, смородина, лохина та інші). Відповідно до п. 3.1 договору, строк його дії становить 8 років, тобто до 12 жовтня 2025 року. Однак, навесні 2018 року було виявлено недоліки землі у вигляді її затоплення, що суттєво вплинуло на можливість використання земельної ділянки, отриманої в оренду для ведення господарської діяльності. Відповідно до інформації Державного агентства водних ресурсів України вказана земельна ділянка перебуває на меліоративних землях внутрішньогосподарської осушувальної системи з гончарним дренажем; експлуатаційні заходи та ремонтні роботи на зазначеній осушувальній системі останні роки ніхто не проводив; використання меліоративних земель з гончарним дренажем для індивідуального садівництва із забудовою може призвести до порушення інфраструктури меліоративної системи з гончарним дренажем та викликати вторинне заболочення території. Земельна ділянка відносяться до земель сільськогосподарського призначення, перебувала у користуванні Немішаївського радгоспу-технікуму для дослідницьких і навчальних цілей. Земельні ділянки, одержані громадянами внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, на яких розташовані та функціонують меліоративні системи, використовуються спільно на підставі угоди. У разі відсутності згоди щодо спільного використання зазначених земельних ділянок питання вирішується в судовому порядку (ст. 26 ЗК України). Відповідач використовував земельну ділянку з недотриманням правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що призвело до підтоплення, заболочення ділянки та не попередив про особливі властивості і недоліки земельної ділянки, у договорі розмір орендної плати не відповідає орендованій земельній ділянці. Договір оренди не відповідає трьом істотним умовам договору оренди землі, передбаченим ст. 15 Закону України «Про оренду землі». У момент підписання договору оренди земельної ділянки орендар здійснив правочин під впливом помилки та обману. До того ж, в даному випадку оспорюваний правочин спрямований на знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави і спрямований на використання всупереч земельним законам України, приватної власності, на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина. Тому просив ухвалити рішення, яким визнати, що договір оренди земельної ділянки недійсний. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року було відкрито провадження у справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам роз`яснено їх право на подання відповідних заяв по суті справи. 11 липня 2023 року представник відповідачки [PERSON] надав відзив на позов, яким заявлений позов вважав безпідставним, необгрунтованим, таким, що протирічить фактичним обставинам і юридичним фактам та не підлягає задоволенню в повному обсязі, зазначивши, що з 2008 року позивач постійно користувався земельними ділянками з кадастровими номерами 3221055300:04:001:0005 та 3221055300:04:001:0006, прилеглими до орендованої, що належать його батьку [PERSON] , з метою вирощування сільськогосподарської продукції (ведення садівництва), створення на цих ділянках інженерних комунікацій для використання сучасних технологій поливу (водопостачання, електропостачання тощо). Саме в 2008 році [PERSON] змінено цільове призначення використання земельної ділянки - із земель для ведення особистого селянського господарства на цільове призначення - для ведення садівництва. Про стан та специфіку земельних ділянок позивачу було відомо як мінімум за 8 років до укладення спірних договорів оренди. Укладені договори вважав чинними, дійсними та актуальними. Сторони жодним чином не припиняли дію цих договорів, не вносили зміни; доказів про припинення дії договорів чи судового рішення про припинення зобов`язань за договорами не існує. З приводу припинення договорів позивач до відповідача не звертався і про обставини, які б поставили під сумнів чинність укладених договорів не повідомляв. Так, позивач зазначає, що навесні 2018 року йому стало відомо про підтоплення земельних ділянок, які перебували в його користуванні, проте відповідачу він про це не повідомив і документального підтвердження вказаного факту суду не надав. Тому, наразі незрозуміло, як весняне підтоплення (сезонне підняття рівня ґрунтових вод) земель, яке відбувається майже кожної весни на 80% земель сільськогосподарського призначення після сходження зимових опадів перешкоджало позивачу користуватися орендованими земельними ділянками. На підставі інформації отриманої від Управління водних ресурсів позивач стверджує, що земельні ділянки, взяті ним в оренду перебувають на меліоративних землях, тому використовувати їх за цільовим призначенням неможливо. Меліорація земель - це комплекс заходів щодо корінного поліпшення угідь та підвищення родючості ґрунтів, створення сприятливих умов для вирощування сільськогосподарських культур. З листів Управлінь водного господарства вбачається, що система внутрішньогосподарського призначення Немішаївського радгоспу-технікуму до державного водогосподарського комплексу не відноситься та не відносилась, на балансі водного управління не обліковується та не обліковувалась, з припиненням існування радгоспу-технікуму, тобто після 1991 року припинила своє існування та функціонування. Твердження позивача, що меліорація використовується виключно для осушення земель є надуманими і спрямованими на уникнення відповідальності у цивільно-правових відносинах, які виникли з оренди землі. При цьому позивач не заперечує, що меліоративна система ніколи не працювала, про що йому було відомо як мінімум з 2008 року, що також підтверджує його обізнаність про функціональні властивості орендованих земельних ділянок. Отже інформація про підтоплення та заболочення земельних ділянок є недостовірною та не підтверджується відповідними доказами. Позивач акцентує увагу на тому, що дізнався про недоліки земельних ділянок вже після укладення оспорюваних договорів оренди. Однак наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним. Також до вимог позивача просив застосувати строк позовної давності. 18 липня 2023 року позивач надав відповідь на відзив, яким вважав заперечення представника відповідача щодо позову безпідставними та неправомірними. 7 серпня 2023 року представник відповідачки [PERSON] надав заперечення на відповідь на відзив. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13 жовтня 2017 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, за яким [PERSON] передала [PERSON] в строкове платне користування належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3221055300:04:001:0007, площею 6,7586 га, яка розташована на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області, строком на 8 років, до 12 жовтня 2025 року, для ведення садівництва, в тому числі для вирощування багаторічних плодових дерев, кущів та інших рослин; вирощування багаторічних ягідних культур (малина, суниця, смородина, лохина та інші), що підтверджується матеріалами справи (а.с.20-24,28-34) та визнається сторонами. Відповідно до листа басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра державного агентства водних ресурсів України №01-12/197 від 08 лютого 2022 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3221055300:04:001:0001, 3221055300:04:001:0002, 3221055300:04:001:0003, 3221055300:04:001:0005, 3221055300:04:001:0006, 3221055300:04:001:0007, 3221055300:04:001:0008 розташовані в межах одного населеного масиву на території Бучанської міської ради Бучанського району Київської області. Відповідно до матеріалів Інвентаризації меліоративних систем в Київській області, проведеної у 2009 році земельні ділянки перебувають на меліорованих землях внутрішньогосподарської осушувальної меліоративної системи з гончарним дренажем. Після реформування агропромислового сектора, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2003 року №1253 «Про затвердження порядку безоплатної передачі у комунальну власність об`єктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передачі на баланс підприємств-правонаступників», вказана внутрішньогосподарська мережа осушувальної системи передана у комунальну власність Бабинецької сільської ради в 2009 році. Експлуатаційні заходи та ремонтні роботи на залученій осушувальній системі останні роки ніхто не проводив. Використання меліоративних земель з гончарним дренажем для індивідуального садівництва із забудовою може призвести до порушення інфраструктури меліоративної системи з гончарним дренажем та викликати вторинне заболочення території (а.с. 27). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про меліорацію земель» вилучення (викуп) та надання земель для потреб меліорації провадиться відповідно до Земельного кодексу. Після закінчення будівництва (реконструкції) меліоративних систем та окремих об`єктів інженерної інфраструктури порушені землі підлягають рекультивації та передачі землекористувачам, власникам землі у придатному для використання стані. Землі, зайняті окремими об`єктами інженерної інфраструктури меліоративних систем (меліоративною мережею з гідротехнічними спорудами та насосними станціями, захисними дамбами, спостережною мережею, технологічними дорогами та спорудами на них), а також землі, виділені під смуги відведення для них, надаються у користування або у власність суб`єктам права власності на меліоративні системи, які забезпечують відповідно до цього Закону експлуатацію меліоративних систем або утворюють з цією метою спеціальні служби. Порядок надання цих земель у користування або у власність встановлюється Земельним кодексом України. Таким чином, спеціальний статус мають землі зайняті окремими об`єктами інженерної інфраструктури меліоративних систем (меліоративною мережею з гідротехнічними спорудами та насосними станціями, захисними дамбами, спостережною мережею, технологічними дорогами та спорудами на них), а також землі, виділені під смуги відведення для них. Відповідно до ч.7 ст.25 Закону України «Про меліорацію земель» обмеження і обтяження у використанні ділянок меліорованих та прилеглих до них земель здійснюються в порядку, що встановлюється Земельним кодексом України. Статтею 26 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки, одержані громадянами внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, на яких розташовані та функціонують меліоративні системи, використовуються спільно на підставі угоди. У разі відсутності згоди щодо спільного використання зазначених земельних ділянок питання вирішується в судовому порядку. Частиною 1 статті 193 Земельного кодексу України встановлено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що орендована ним земельна ділянка знаходиться на меліоративних землях і відповідач використовував дану ділянку з недотриманням правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що призвело до її підтоплення, заболочення та не попередив про особливі властивості і недоліки земельної ділянки при укладенні оспорюваного договору, чим ввів його в оману і внаслідок чого позивач помилився щодо предмету договору, а також розмір орендної плати не відповідає орендованій земельній ділянці. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1-3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (Постанова ВС від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19). Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Враховуючи викладене та зібрані у справі докази, суд вважає, що, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про введення його відповідачем в оману при укладенні оспорюваного договору оренди, не доведено самого факту обману та наявності умислу в діях відповідача, допущення позивачем помилки при укладенні договору, наявності встановлених обмежень та обтяжень, про які на момент укладення угоди позивачу відомо не було, використання ділянки спільно з іншими ділянками на підставі угоди, підтоплення та заболочення земельної ділянки через недотриманням відповідачем правил та установленого режиму експлуатації меліоративної системи, що створює позивачу перешкоди для належного використання орендованої ділянки, оспорюваний договір містять всі необхідні істотні умови, порушення публічного порядку укладенням даного правочину не вбачається, то відсутні підстави для визнання даного договору недійсним, у зв`язку з чим в позові необхідно відмовити. Так як в позові [PERSON] відмовлено, то на підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути кошти на відшкодування її витрат по наданню правничої допомоги, розмір яких суд визначає з врахуванням співмірності витрат складності справи (справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін), загального часу адвоката, витраченого на підготовку відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив в сумі 10 500 грн. (4 500 грн. + 6000 грн.) згідно наданих суду доказів (а.с.135-143).

Outcome: approved