Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

У провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Міськзеленбуд» Дніпровської міської ради, Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 вересня 2023 року надійшла заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача Дніпровської міської ради витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 54 000,00 грн. Суд, вивчивши матеріали справи, надані письмові докази судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь [PERSON] : заподіяну матеріальну шкоду внаслідок пошкодження автомобіля (вартість ремонту автомобіля, з урахуванням ПДВ на запчастини та матеріали, без урахування ПДВ на роботи) у розмірі 84 407,60 грн; витрати на проведення оцінки транспортного засобу та визначення розміру матеріальної шкоди, в розмірі 3920,00 грн.; компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.; витрати на сплату судового збору у розмірі 1283,28 грн. Заява про ухвалення додаткового рішення стосовно судових витрат у справі надійшло на адресу суду 11 вересня 2023 року. Представником позивача заявлено до стягнення з відповідача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 54 000,00 грн. Відповідно до ч.3 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Згідно п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вирішуючи питання щодо своєчасного подання представником позивача доказів понесених [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням того, що рішення суду ухвалено 06 вересня 2023 року, суд зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення подана у п`ятиденний строк. Щодо безпосереднього вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 01/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорар та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права, незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України в редакції від 18.03.2003р.). У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц (посилання на постанову Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18), а також у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблені висновки, що судові витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того чи їх сплачено, чи тільки має бути сплачено. Суд зазначає, що представником позивача на підтвердження понесення Лисенком І.М. судових витрат на професійну правничу допомогу долученні: договір № 2807/22 про надання правової допомоги від 28 липня 2022 року, додаткову угоду № 1 від 30 грудня 2022 року до договору № 2807/22 про надання правової допомоги від 28 липня 2022 року, додаткову угоду № 2 від 31 липня 2023 року до договору № 2807/22 про надання правової допомоги від 28 липня 2022 року акт виконаних робіт від 06 вересня 2023 року, рахунок фактуру № СФ-0000078 від 06 вересня 2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 06 вересня 2023 року на суму 54 000,00 грн. Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, також вважає, що такі судові витрати дійсно пов`язані саме із розглядом даної справи. Втім, суд вважає, що суму витрат позивача на професійну правничу допомогу варто зменшити, виходячи з наступного. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). Враховуючи викладене, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, проаналізувавши перелік та складність наданих адвокатом послуг, написання та подання позовної заяви, написання та подання адвокатських запитів, заява про виклик слідків, відповідь на відзив відповідача-2, клопотання про залучення співвідповідача, відповідь на відзив відповідача-1, уточнена позовна заява, участь у судових засіданнях, вважає за можливе застосовати принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на праву допомогу в розмір 10 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved