Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом до [PERSON] , [PERSON] за про визнання недійсними договір дарування, в якому просила суд визнати договір дарування від 08.06.2006 року, посвідчений Гарасиняк І.І. приватним нотаріусом ЛМНО, зареєстрований в реєстрі за №1712 на підставі якого [PERSON] (дарувальник) подарувала належну їй 14/100 частки квартири [ADDRESS] [PERSON] (обдарований) удаваним правочином; Визнати договір дарування від 29.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Стефанюк О.А., згідно якого [PERSON] (дарувальник) подарував [PERSON] (обдарована) 48/100 частки квартири [ADDRESS] недійним з моменту укладання. В обґрунтування позову покликається на те, що з 2005 року позивач була власницею 68/100 частки квартири [ADDRESS] . Власником 32/ 100 частки цієї квартири був її син - [PERSON] (відповідач-1). У 2006 році відповідач 1, будучи абсолютно безхарактерною людиною, та, перебуваючи під повним психологічним контролем своєї дружини - [PERSON] , за її наполяганням почав вимагати передати йому частину частки позивача, з таким розрахунком, щоб наші частки були рівними, пояснюючи, що його дружина вважає, що так треба зробити. Позивач погодилась на таку вимогу, але з умовою, що син та його дружина викуплять у позивача частку у розмірі 14/100 за 10 тисяч доларів США. Відповідач [PERSON] зі своєю дружиною погодилися, а оскільки почали жалітись на відсутність необхідної суми, то домовились, що відповідач-1 буде виплачувати позивачу частинами без обмеження кінцевим строком. Коли позивач та відповідач-1 прийшли до нотаріуса, то нотаріус пояснила, що витрати на оформлення будуть значно меншими, якщо договір відчуження буде оформлено у формі договору дарування, а не договору купівлі-продажу. Відповідач-1 почав просити позивача погодитись на укладення договору у такій формі, оскільки буде нести менше витрат на оформлення. Довіряючи відповідачу-1, позивач погодилась на те, що договір купівлі-продажу буде оформлений у вигляді договору дарування і 08.06.2006 приватний нотаріус Гарасиняк І.І. склала та посвідчила договір дарування, згідно якого позивач нібито подарувала [PERSON] 14/100 частки спірної квартири. Оскільки сторони проживали разом в одній квартирі: позивач та її син з сім`єю, то син, як і домовлялись сплачував позивачу в рахунок проданої нею частки, кошти невеликими частинами по 50 грн., 100 грн., 200 грн. У такий спосіб до 2014 року відповідач - 1 сплатив позивачу загальну суму 7350 грн. У 2014 році син разом з сім`єю терміново виїхали з міста Львова до окупованого Криму, а звідси переїхали до м. Брянська, де зараз і перебувають. Згодом позивач дізналась, що причиною виїзду було те, що син і його дружина понабирали кредитів у банках і не бажаючи їх повертати виїхали з України, а старша усиновлена сином донька - [PERSON] вчинила крадіжку коштів з ломбарду де працювала. З того часу відповідач-1 перестав виплачувати позивачу кошти. Разом з тим позивач в той час дізналась, що син ще 29.06.2011 без її відома переоформив свою частку квартирі - 48/100 на свою прийомну дочку - [PERSON] , уклавши договір дарування. При розмовах з сином по інтернет-скайпу останній запевняв позивача, що коли буде мати гроші, то виплатить обумовлену ними суму коштів за придбану у неї частку у квартирі. Однак ці його слова так і залишаються обіцянками. З огляду на викладене я вимушена звернутись до суду з позовом про визнання договору дарування від 08.06.2006 удаваним та про визнання договору дарування від 29.06.2011 недійсним. Щодо визнання недійсним договору дарування від 29.06.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON] то таке обґрунтовується наступним. Після виїзду [PERSON] з сім`єю за кордон, позивач дізналась, що останній оформив 48/100 частки квартири за своєю прийомною донькою [PERSON] . [PERSON] пояснив позивачу, що вчинив переоформлення вказаної частки квартири, щоб уникнути претензій банків, у яких він набрав кредити, і які можуть звернути стягнення на належну йому частку у квартирі. [PERSON] запевнив позивача, що таким переоформленням він у жодний спосіб не порушив домовленість про виплату ним коштів позивачу. Після того, як [PERSON] фактично перестав погашати позивачу заборгованість по сплаті за продану йому частку у квартирі [PERSON] зрозуміла, що уклавши фіктивний договір дарування з прийомною дочкою, [PERSON] у такий спосіб не тільки уникнув відповідальності перед банками, а і перед нею. За наведених обставин договір дарування від 29.06.2011 слід визнати недійсним з двох підстав: 1. Визнання недійсним договору дарування 14/100 квартири, оскільки недійсним визнано договір дарування цієї частки від 08.06.2006 2. Визнання недійсним договору дарування внаслідок його фіктивності. Таким чином визнання недійсним договору дарування від 08.06.2006 вказує на те, що [PERSON] не мав повноважень на відчуження частки квартири, яка належала позивачу. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 22.03.2021 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк тривалістю 10 (десять) днів з дня отримання ухвали для усунення наведених недоліків, інакше заява вважатиметься неподаною та буде повернена. Представник позивача 29.03.2021 року подав до суду заяву про усунення недоліків та квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 06.04.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 20.04.2021 року до суду надійшло клопотання від [PERSON] про залучення в якості третьої особи на стороні позивача. В обґрунтування заяви зазначає, що проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , а оскільки предметом позову є визнання недійсними договору дарування, рішення у справі напряму може вплинути на її права та обов`язки. 22.06.2021 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вони просили суд відмовити в задоволені позовних вимоги повністю посилаючись на наступні обставини. Так, ознайомившись позовною заявою, зазначає, що факти викладені в ній не відповідають дійсним обставинам справи, тому відповідачі позов не визнають та повністю його заперечують. Згідно, Свідоцтва про право власності на квартиру від 14.10.2005 р. [PERSON] належало 68/100 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] , а її сину [PERSON] належало 32/100 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] . 08.06.2006 року, згідно договору дарування [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] 14/100 ідеальних часток спірної квартири і таким чином у нього стало 46/100 ідеальних часток. 29.06.2011р., згідно договору дарування, [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] 46/100 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] . 22 січня 2016 року Франківський районний суд м. Львова, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи [PERSON] виніс рішення, яким припинив право власності [PERSON] на 46/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та визнав за [PERSON] , право власності на 46/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] 18.12.2020 року Львівський апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу представника [PERSON] на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016р. про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності постановив: Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016р. скасувати, у задоволенні позову [PERSON] - відмовити. 10.02.2016 року, на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016р., П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 46/100 ідеальних часток в спірній квартирі зареєстровано за [PERSON] 14.04.2016р., згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] продала вище зазначену квартиру [PERSON] 28.07.2016 року, згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] продавала вище зазначену квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, кожна з яких складається по 1/2, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Петелькою І.В. Враховуючи вище зазначене [PERSON] звернулась до Франківського районного суду м. Львова з віндекаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (справа №465/1407/21), що стало підставою для [PERSON] звернутися до суду з даним позовом. Крім того зазначає, що обов`язковим елементом для розірвання договору дарування з ініціативи дарувальника є збереженість дарунку. Відповідно до ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору жартування застосовується позовна давність в один рік. В даному випадку з часу дарування [PERSON] 14/100 ідеальних часток квартири пройшло майже 15 років, квартира як цілісний об`єкт з ініціативи [PERSON] неодноразово була продана, і на даний час належить іншим особам. Ухвалою суду від 30.11.2021 року клопотання про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, [PERSON] - задоволено. Залучено до участі у справі третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , адреса проживання [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31.03.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, від представника позивача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Від представника відповідачів в матеріалах справи міститься заява про розгул справи без їх участі , проти задоволення позовних вимог заперечував, та просиві відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Від третьої особи [PERSON] також в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися найденим чином про причини не явки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру від 14.10.2006 року, яке видано Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради посвідчує, що [PERSON] - належить 68/100 ідеальний часток, [PERSON] - 32/100 ідеальних часток, які дійсно володіють на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] . (а.с.7) 08.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 14/100 ідеальних часток квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Гарасиняк І.І., зареєстровано в реєстрі за № 1712. (а.с.9) Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 04.07.2011 року [PERSON] на підставі договору дарування р.№ 2822 від 29.06.2011 року який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Стефанюк О. на праві приватної спільної часткової власності належить 46/100 в квартирі [ADDRESS] . (а.с.8) Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Згідно ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Позивач просив суд визнати договір дарування від 08.06.2006 року удаваним , а договір дарування від 29.06.2011 року недійсним З підстав вимог про визнання договору дарування від 08.06.2006 року удаваним позивач зазначив, що його було вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а щодо підстав визнання договору дарування від 29.06.2011 року недійсним то він є фіктивним правочином який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. (ст. 234, ст. 235, ЦК України) Як роз`яснив у п. 24 Пленума Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Також як роз`яснено у п. 25 Пленума Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК (435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. З аналізу наявного в матеріалах справи договору дарування від 08.06.2006 року вбачається, що останній укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальником та обдаровуваним, нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Встановлено відповідність договору їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, відповідає внутрішній волі дарувальників, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Форма правочину дотримана. При цьому позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував те, що між [PERSON] та [PERSON] була дійсно укладена угода, відповідно до якої [PERSON] був зобов`язаний сплатити позивачу 10000,00 доларів США за частку в розмірі 14/100 у спірній квартирі. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що "договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)". Отже, твердження позивача стосовно того, що договір дарування від 29.06.2011 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] щоб уникнути претензій банків, також не знайшли свого підтвердження, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу цього. Зі змісту ст.216 ЦК України убачається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Всупереч наведених норм, позивач не довів, що його майнові права, пов`язані з укладенням договору дарування від 29.06.2011 року є порушені, не надано суду доказів того, що на момент укладення останнього, сторони діяли щоб уникнути відповідальності перед банками, та перед нею. Окрім того, як вбачаться з відкритих джерел Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова (справа №465/8461/15-ц) позов задоволено. Припинено право власності [PERSON] на 46/100 частини квартири за адресою [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2020 року Апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова 22 січня 2016 року скасовано та ухвалено нову постанову. У задоволенні позову [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 12.04.2022 року касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, закрито. Відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договорів дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення договорів дарування відповідало їхнім інтересам, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідали реальній домовленості сторін, договори не приховували іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, доказів іншого матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом встановлено відсутність підстав для визнання договору дарування від 08.06.2006 року, зареєстрованим за реєстровим № 1712 удаваним правочином, а також судом встановлено відсутність підстав для визнання договору дарування від 29.06.2011 року, зареєстрованим за реєстрованим №2822 - недійним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З приводу заяви відповідачів про застосування позовної давності, суд зазначає, що застосування позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову у випадку, коли позов доведений по суті. При розгляді даної цивільної справи суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову по суті заявлених позовних вимог, тому заява про застосування позовної давності та відмові в позові з цієї підстави задоволенню не підлягає. Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів заявлених позовних вимог, відтак, такі є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Оскільки позивачу відмовлено у задоволені позовних вимог, то відповідно до ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснюється, і судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved