Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє представник - адвокат Пустовойтова Л.Ю., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки і піклування Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно нього, його сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] та [PERSON] з 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є його батьками. Спільне сімейне життя між ними не склалося, а тому рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2011 року шлюб між батьками розірвано, а його залишено на проживання з матір`ю. На даний час йому виповнилось 14 років, однак з часу розірвання шлюбу відповідач жодного разу не навідувався до нього, не цікавився його здоров`ям, фізичним та духовним розвитком, не надавав ніякої матеріальної допомоги, не дарував подарунків. Зважаючи, що батько повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, він вирішив звернутися у суд з даним позовом. 19 червня 2023 року представником відповідача - адвокатом Дуткевичом М.В. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав на сина, позивача по справі, [PERSON] , [INFO] . Також при винесенні рішення просить врахувати вимоги ст. 142 ЦПК України та стягнути з відповідача на користь позивача 50% сплаченого судового збору (а.с. 24). Представник позивача [PERSON] - адвокат Пустовойтова Л.Ю. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про слухання справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Дуткевич М.В. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог та просив розгляд справи проводити без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області Курилюк Е.Д. у судове засідання не з`явився, подавши до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав та заяву про розгляд справи за її відсутності; при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 64). Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] і його батьком записаний відповідач [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.11.2008 (а.с. 6). Відповідно до рішення Снятинського районного суду від 14 липня 2011 року шлюб між батьками позивача розірвано, а його залишено на проживання з матір`ю (а.с. 7). З витягу з реєстру територіальної громади від 20.03.2023 року та довідки про склад сім`ї, виданої Старостинським округом № 3 Снятинської міської ради від 15.05.2023 № 488 вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , разом з мамою [PERSON] , вітчимом [PERSON] , сестрою та батьками вітчима (а.с. 5, 11). Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 25.04.2023 № 437 стверджується, що вихованням неповнолітнього [PERSON] займається його мати та вітчим (а.с. 8). З характеристики, наданої Долішньозалучанським ліцеєм вбачається, що позивач навчається в даному навчальному закладі з першого класу та на даний час є учнем 10 класу. Мати приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його навчанням та поведінкою, відвідує батьківські збори, натомість, батько участі у вихованні сина не бере, жодного разу до ліцею не приходив, не цікавився успіхами дитини (а.с. 9). У довідці лікаря ЗПСМ амбулаторії загальної практики-сімейної медицини с. Горішнє Залуччя від 29.05.2023 № 122 зазначено, що на всі планові медичні огляди, вакцинації та під час лікування захворювань [PERSON] супроводжує його мати [PERSON] (а.с. 10). З висновку служби у справах дітей Снятинської міської ради, затвердженого рішенням від 29 серпня 2023 року № 274-10/2023 вбачається, що батько дитини [PERSON] участі у вихованні сина не бере, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та здоров`ям, жодної матеріальної допомоги не надає. Орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 64-65). Також з даного висновку вбачається, що відповідач підтвердив свою свідому згоду щодо позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітнього сина. Суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин, а також вважає зазначені позивачем підстави позбавлення відповідача батьківських прав обгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 161 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачем, що дитина проживає з матір`ю, а шлюбні відносини між батьками припинені. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 вище вказаного кодексу. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені до вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При ухваленні рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач життям сина не цікавиться, втратив з ним зв`язок, який не бажає відновити, не виконує покладені на нього обов`язки по піклуванню про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально не забезпечує, жодного інтересу до його життя не проявляє, дитина повністю знаходиться на забезпеченні матері. При цьому, суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проявляє повну байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання ним свого батьківського обв`язку по відношенню до дитини відповідач не надав, матеріали справи таких доказів не містять. Упостанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини. Одночасно слід зазначити, що при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Щодо відшкодування витрат по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано ордер серії АТ № 1043423 на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Пустовойтовою Л.Ю. (а.с. 12); світлокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Пустовойтовою Л.Ю. (а.с. 13); додаток № 1 до договору № 08/2023 про надання правової допомоги з попереднім розрахунком витрат по справі, відповідно до якого позивачем витрачено 3000,00 грн. на правову допомогу (а.с. 14). Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача 3000,00 гривень понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Окрім цього, згідно з даними квитанцій від 31.05.2023 року позивачем при зверненні з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма передбачена ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, то суд вважає, що наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України та повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в розмірі 536 грн. 80 коп. Інші судові витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 536 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 164, 165, 169 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved