Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

26.07.2023 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 16 квітня 2005 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та одну повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем. Як вказує позивач, з березня 2023 року їхні з відповідачем сімейні відносини були фактично припинені і станом на сьогоднішній день вони не проживають разом та не ведуть спільне господарство, між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Спільне життя з відповідачем не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, відсутність між ними довіри та взаєморозуміння, різницю у характерах, поглядах на сімейні стосунки та цінності, постійні сварки та конфлікти, які залагодити не вдалося, що призвело до того, що вони припинили спілкування і їхній шлюб існує лише формально. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає та переконана у відсутності підстав для застосування заходів для примирення подружжя, оскільки вважає, що відносини між нею та відповідачем повністю припинені, а їх відновлення є неможливим. Тому вона просила шлюб з відповідачем [PERSON] розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте у шлюбі - « [PERSON] », та просила покласти на відповідача понесені нею при зверненні до суду судові витрати. Після перевірки зареєстрованого місця проживання відповідача, ухвалою суду від 07.08.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак у позовній заяві просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити /а.с.2-4/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що повністю визнає позовну заяву [PERSON] до нього про розірвання шлюбу, однак заперечує проти певних обставин, вказаних позивачем у позовній заяві. Так, відповідач стверджує, що не проживає з позивачем з літа 2011 року, а не як зазначає позивач у позові - з березня 2023 року, і у них з позивачем від шлюбу є тільки одна донька [PERSON] , [INFO] . Як зазначено у відзиві, у квітні 2011 року [PERSON] почала відносини з іншим чоловіком і коли відповідач дізнався про це, фактичні сімейні відносини між ними припинились, а шлюб залишився існувати лише офіційно, за документами. З літа 2011 року вони з позивачем проживали окремо, у різних половинах будинку його матері, а в кінці липня 2012 року позивач зі своїм співмешканцем та спільною донькою позивача та відповідача [PERSON] , виїхали з будинку у невідомому йому напрямку. Таким чином, відповідач вказує, що не бачив дружину з моменту її вибуття з будинку його матері у 2012 році і про існування у неї ще трьох, крім їхньої спільної дочки, дітей дізнався з документів, доданих до позовної заяви. Народжуючи дітей від іншого чоловіка, позивач автоматично записувала його батьком цих дітей, оскільки офіційно вони з позивачем перебували у шлюбі та не розірвали його до цього часу. Таким чином, відповідач підтверджує, що вони з позивачем проживають окремо, не ведуть спільне господарство, примирення між ними неможливе і шлюб з 2011 року існує лише формально, однак наголошує, що вказані у позові троє неповнолітніх дітей, народжені позивачем після 2011 року, лише записані на нього у зв`язку з перебуванням у шлюбі позивача та відповідача. При цьому, просив розгляд справи про розірвання шлюбу проводити у його відсутність та у зв`язку з визнанням позову по суті розірвання шлюбу, стягнути з нього половину сплаченого позивачем судового збору /а.с.23-31/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 16 квітня 2005 року Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, актовий запис № 102 /а.с.8/. Згідно з свідоцтвами про народження, сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньок [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] /а.с.9, 10, 11/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть і шлюбні відносини між ними фактично припинені. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе і не відповідає її бажанню. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Позивач у позовній заяві просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище набуте у шлюбі - « [PERSON] » /а.с.4/. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, враховуючи, що позивач при укладенні шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », клопотання позивача щодо залишення їй прізвища, набутого у шлюбі, підлягає задоволенню /а.с.8/. Крім того, позивач просила при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат між сторонами, понесені нею судові витрати покласти на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатила судовий збір в сумі 1073,60 грн. через ТВБВ №10015/0477 Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №39 від 26.07.2023 року /а.с.1/. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн. (50% від 1073,60 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через ТВБВ №10015/0477 Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №39 від 26.07.2023 року), а іншу частину судового збору у сумі 536,80 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved