Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Кам`янець-Подільської міської ради про визнання права на приватизацію житла, визнання протиправною відмову у приватизації квартири та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою суду від 31.05.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.06.2023 року залучено до справи третю особу без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] . Ухвалою суду від 16.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивачка, в обґрунтування позову вказує, що вона є основним наймачем квартири [ADDRESS] , разом з нею зареєстрованим у квартирі є її син [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою № 06-02/330. Квартира складається із однієї жилої кімнати площею 12,0 кв.м. та окремої кухні. Назва вулиці Косіора змінена на вулицю Зарванську, у зв`язку із рішенням про повернення вулицям історичних назв та їх перейменування, що підтверджується Рішенням Кам`янець-Подільської міської ради ХХІ скликання від 11.09.1990 року за № 35. Рішення про переоформлення фінансово-облікових рахунків на її ім`я було прийнято на підставі її заяви та заяви бувшого основного квартиронаймача - [PERSON] , яка являлась її бабусею, за погодженням її матері - [PERSON] , які займали відповідну квартиру разом з нею та вибули із вищезазначеної квартири в складі двох осіб, в зв`язку із отриманням іншого житла по [ADDRESS] , що підтверджується Ордером на жиле приміщення № [NUMBER] від 13.09.1968 року. Вона залишилась проживати у вищезазначеній квартирі, де постійно проживає, починаючи з вересня 1966 року і по теперешній час. Іншого житла у неї немає. До членів її сім`ї входить лише син - [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «УК «Житловик». Ні вона ні члени її сім`ї до теперішнього часу не скористались своїм законним правом - отримання у власність квартири шляхом приватизації державного житлового фонду. Відповідно, маючи бажання реалізувати своє право на приватизацію квартири, вона звернулася до Кам`янець-Подільської міської ради про приватизацію житла, однак Листом міського голови від 07.07.2021 року за № С/1398-02-01 їй було відмовлено у приватизації квартири, з підстав знаходження будинку [ADDRESS] на території Національного історико-архітектурного заповідника «Кам`янець». Вважає відмову Кам`янець-Подільської міської ради у приватизації квартири протиправною, оскільки відповідно до Листа Генерального директора Національного історико-архітектурного заповідника «Кам`янець» будинок, в якому вона проживає не є пам`яткою культурної спадщини міста. Тому, вона звернувся до суду із позовом про визнання протиправною відмову у приватизації квартири, визнання за нею права на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов`язати Кам`янець-Подільську міську раду провести приватизацію квартири. Міський голова М.Посітко направив до суду відзив від 16.06.2023 року за № 8/02-25-468, в якому вказав, що доводи позивачки [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказує, що згідно ст. 19 Конституції України, орган влади зобов`язує діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією та законами України. 25.05.2021 року позивач звернувся із заявою до Кам`янець-Подільського міського голови щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] . 07.07.2021 року міським головою надано відповідь (вихід.№ С/1398-02-01) на звернення щодо приватизації квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири (будинки) історико-культурних заповідників, оскільки зазначений будинок знаходиться на території НІАЗу, тому приватизувати квартиру немає можливості. 03.12.2015 року Міністерство культури України надало лист-роз`яснення (вихід.№1006/10/15-15) «щодо приватизації державного житлового фонду» на території національного історико-архітектурного заповідника «Кам`янець», в якому вказано, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» об`єкти, розташовані на територіях історико-культурних заповідників, не підлягають приватизації. В діях Кам`янець-Подільської міської ради не вбачається порушення прав позивача, тому просять суд відмовити у приватизації квартири у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Третя особа на стороні позивача: [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача Кам`янець-Подільської міської ради Кудла І. в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі з врахуванням відзиву від 16.06.2023 року за № 8/02-25-468. Суд розглядає справу у відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] є винаймачем квартири [ADDRESS] на підставі Рішення про внесення змін та переоформлення фінансово-особових рахунків громадян на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яке було прийнято Виконавчим комітетом Кам`янець-Подільської міської Ради народних депутатів за № 161 від 19.03.1992 року на підставі заяви [PERSON] та заяви бувшого основного квартиронаймача - [PERSON] , яка являлась бабусею позивачки, та за погодженням матері позивачки - [PERSON] , які займали відповідну квартиру разом з позивачкою та вибули із вищезазначеної квартири в складі двох осіб, в зв`язку із отриманням іншого житла по [ADDRESS] , відповідно до ордеру від 09,01.1992 року, що підтверджується Ордером на жиле приміщення за № [NUMBER] від 13.09.1968 року. Встановлено, що [PERSON] залишилась проживати у вищезазначеній квартирі, яка є постійним і єдиним її житлом, де постійно проживає, починаючи з вересня 1966 року і по теперешній час. Іншого житла у неї немає. До членів її сім`ї входить лише син - [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «УК «Житловик» за № 06-02/330. Крім того, позивачка до теперішнього часу не скористались своїм законним правом - отримання у власність квартири шляхом приватизації квартири державного житлового фонду. Встановлено, шо позивачка [PERSON] , звернувшись до Кам`янець-Подільської міської ради із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] , отримала Лист-відмову від 07.07.2021 року за підписом міського голови Михайла Посітка, в якому вказано, що її звернення про приватизацію квартири розглянуто і відповідно до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири-музеї, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях історико-культурних заповідників, музеїв, приватизації не підлягають, тому, оскільки зазначений будинок знаходиться на території НІАЗу, то приватизувати квартиру немає можливості, що і підтверджується Листом міського голови М.Посітка від 07.07.2021 року за № С/ 1398-02-01. Також встановлено, що не погоджуючись із вищевказаною відмовою, [PERSON] звернулася із заявою до Національного історико-архітектурного заповіднику «Кам`янець» та отримала відповідь, що будинок в якому вона проживає з членами своєї сім`ї за адресою: [ADDRESS] , не є пам`яткою культурної спадщини міста, що і підтверджується Листом Генерального директора НІАЗу Фенцура В.В. від 23.05.2023 року за №01-21/202. В даному випадку, Лист-відповідь міського голови Михайла Посітка від 07.07.2021 року за № С/1398-02-01 суд розцінює, як відмову позивачці [PERSON] у праві на приватизацію квартири [ADDRESS] . Відповідно за ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 21 Конституції України вказує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» ( далі-Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян ( далі Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду ( далі-приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 2 ст. 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» визначені об`єкти, які не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей ); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначений перелік є вичерпним. Відповідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч. 5 статті 5 Закону № 2482-XII передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. У рішенні Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково передано в одній чи кількох квартирах загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановленому санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла, у власність наймача і кожного члена сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду, весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Відповідно до ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. У ст. 8 Закону « Про приватизацію державного житлового фонду також визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло. Першою умовою для проведення приватизації є її здійснення уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Законом України «Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, що створюються державними органами виконавчої влади на місцях чи органами місцевого самоврядування, а також державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Таким чином, право відповідача визначати статус спірного майна не суперечить нормам чинного законодавства і тому, відмова відповідача у приватизації квартири є неправомірною, оскільки розташування будинку [ADDRESS] на території НІАЗу, не може бути законною підставою для відмови від приватизації, оскільки вказаний будинок не являється пам`яткою (об`єктом) культурної спадщини міста, крім того, позивачка займає квартиру, яка одна неприватизована, квартири сусідів, які розташовані у вказаному будинку, приватизовані іншими квартиронаймачами. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відмова відповідача в оформленні приватизації квартири позивачкою [PERSON] порушує її право на отримання житла у власність. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивачем заявляються вимоги про визнання права на приватизацію та зобов`язання відповідача провести дії по приватизації квартири. В даному випадку позивач на захист порушених своїх прав має право на звернення до суду з позовними вимогами про визнання дій відповідача протиправними, у зв`язку з відмовою у приватизації квартири по причині знаходження будинку на території НІАЗу та оскаржити рішення виконкому про відмову у приватизації, якщо таке приймалось, а також має право зобов`язати відповідача провести відповідні дії для розгляду питання приватизації квартири безкоштовно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України « Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено, суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. У разі визнання дій протиправними ( в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду. Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. За таких підстав, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч.2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, а також той факт, що вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимоги щодо визнання відмови у приватизації квартири протиправною, а позивачем в мотивувальній частині позовної заяви акцентується увага саме на протиправність такої відмови, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] .. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири, то суд виходить з наступного. З системного аналізу норм Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири задоволенню не підлягають, оскільки суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла за вищенаведеними в рішенні нормами права. Аналіз наведених доказів дає підстави для висновку, що квартира [ADDRESS] не є пам`яткою (об`єктом) культурної спадщини, а тому приватизація квартири можлива, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial