Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, поданим представником [PERSON] , до відповідача [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений 08 листопада 2003 року, зареєстрований Великоглібовицькою сільською радою, актовий запис №14. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08 листопада 2003 року перебуває з відповідачем у шлюбі. В подружжя є спільний син [PERSON] , [INFO] . Однак, подружні відносини між сторонами не склалися. З 2017 року позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть, відтак фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, у зв`язку із чим вважає, що примирення та подальше подружнє життя є неможливим. Враховуючи наведене, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам, просить суд задовольнити позов та розірвати шлюб. Крім цього, після розірвання шлюбу просить суд відновити її дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 18.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). Позивач в судове засідання не з`явилася. Від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання, в якому просить задовольнити позов та здійснювати розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій просить суд здійснювати розгляд справи без його участі. Враховуючи неявку сторін та подані заяви, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 08.11.2003, [PERSON] та [PERSON] 08 листопада 2003 року уклали шлюб, зареєстрували такий у Великоглібовицькій сільській раді, актовий запис №14. Після державної реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] ». В подружжя є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.05.2009. Судом встановлено, що сторони міцної сім`ї не створили, не проживають разом, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Між ними втрачено почуття любові, без якого повноцінна сім`я існувати не може, а примирення неможливе. З цього слідує, що між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність неповнолітнього сина, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечив проти задоволення позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. З цього слідує, що подальше збереження шлюбу, який існує формально, суперечитиме інтересам сторін, а тому позов слід задовольнити. Крім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що позивач, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » та просить після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище, відтак, враховуючи положення ст. 113 СК України, суд приходить до висновку, що прізвище позивача « [PERSON] » слід відновити на дошлюбне « [PERSON] ». Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, згідно з якими у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову понесено судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1073,60 грн., а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, відтак суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, що становить 536,80 грн., а решту судових витрат у розмірі 536,80 грн. стягнути з відповідача на її користь. На підставі ст. ст. 24, 105, 112, 113 СК України,

Outcome: approved