Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Усатюк О.В. звернулася до суду з позовом про виселення та зняття з реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування зазначивши наступне. [PERSON] є власником 506/1000 часток житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку з верандами та погребом літ «А-1», «а», «а1», «а2», «а3»; будівлі, погребу літери «В», «Ж»; будівлі, вбиральні літери «Г», «Д»; будівлі, сараю 3; споруди, огорожі № 1; споруди, воріт з хвірткою № 2, № 3; споруди, водопроводу № 4, з житловою площею житлового будинку 37,8 кв.м, загальною площею 104,0 кв.м. Право власності набуте шляхом прийняття спадщини. Під час оформлення документів для отримання спадщини позивачу стало відомо, що в житловому будинку є зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] . На теперішній час останні без належних на те підстав мешкають у будинку під [ADDRESS] . Будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачами та позивачем стосовно їх реєстрації та проживання у цьому будинку не існує. Жоден із відповідачів не є членом сім`ї позивача чи його родичем. На усні прохання позивача щодо зняття з реєстрації та виселення відповідачі ніяким чином не відреагували. Такі дії відповідачів порушують права позивача як власника вказаної квартири. Крім того, [PERSON] почав псувати майно, розібрав частково ворота, погрожує зруйнувати будинок. У зв`язку із зазначеним, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду за захистом інтересів. Просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , з житлового будинку з верандами та погребом літ «А-1», «а», «а1», «а2», «а3»; будівлі, погребу літери «В», «Ж»; будівлі, вбиральні літери «Г», «Д»; будівлі, сараю 3; споруди, огорожі № 1; споруди, воріт з хвірткою № 2, № 3; споруди, водопроводу № 4, з житловою площею житлового будинку 37,8 кв.м, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку з верандами та погребом літ «А-1», «а», «а1», «а2», «а3»; будівлі, погребу літери «В», «Ж»; будівлі, вбиральні літери «Г», «Д»; будівлі, сараю 3; споруди, огорожі № 1; споруди, воріт з хвірткою № 2, № 3; споруди, водопроводу № 4, з житловою площею житлового будинку 37,8 кв.м, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановити порядок виконання рішення суду, за яким це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для зняття з реєстраційного обліку місця проживання [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] . Судові витрати покласти на відповідачів по справі. Від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвоката Боровської Ю.Ю. надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Позов вважає безпідставним, оскільки посилання позивача про те, що її довірителі проживають у будинку безпідставно не відповідає дійсності. Так, відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку за згодою попереднього власника, матері [PERSON] [PERSON] . [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , була співвласником саме 506/1000 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Про те, що вказана частина будинку на цей час належить позивачу по справі, відповідачам стало відомо після отримання позовної заяви з додатками. [PERSON] померла [INFO] , але до дня своєї смерті вона проживала та була зареєстрована разом з відповідачами у вказаному будинку. Відповідачам до цього часу взагалі не було відомо про те, що [PERSON] у 2017 році продала належних їй 506/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] , спадщину після якої отримав її син позивач по справі. До того ж, у [PERSON] були розлади психіки, вона до дня своєї смерті перебувала на обліку в КНП «Уманська психіатрична лікарня». Жодного разу [PERSON] не повідомляла відповідачам про те, що вона продала у 2017 році належну їй частину будинку. Навпаки, вона хотіла, щоб вказана частина будинку перейшла у спадок її дітям [PERSON] та відповідача [PERSON] . Відповідачі з моменту народження проживають у вказаному будинку, вони правомірно вселилися, правомірно були зареєстровані і проживають в цьому будинку на законних підставах, тобто вважає, що набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї [PERSON] . Просить врахувати, що відповідачі не мають іншого житла для реєстрації та проживання. У їх власності немає будь якого нерухомого майна в м. Умань. Доказів на підтвердження наявності іншого житла у відповідачів ні позивачем, ні його представником суду не надано. При цьому, вважає, що необхідно врахувати, що [PERSON] є інвалідом другої групи по психічному захворюванню, перебуває на обліку та постійно звертається за медичною допомогою до КНП «Уманська психіатрична лікарня» ще з 1988 року. Також [PERSON] теж мала частку у цьому будинку, однак за домовленістю між нею та її матір`ю [PERSON] відмовилась від своєї частки у спірному будинку. У вказаній справі виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі продажу частини житлового будинку, внаслідок яких відповідачі можуть втратити право на користування житлом та стати безхатченками. Зі справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї [PERSON] . Крім того, [PERSON] , яка купила 506/1000 частин цього будинку було відомо хто проживає у житловому будинку, були відомі підстави такого проживання відповідачів, знала про наміри проживання відповідачів у цьому будинку після відчуження і до дня своєї смерті не ставила питання про виселення цих осіб з будинку. Тобто набувач [PERSON] за договором купівлі продажу частини житлового будинку, спадщину після смерті якої оформив позивач, знала або за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у виді права користування члена сім`ї колишнього власника частини будинку. Однак мати позивача за життя не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу частини житлового будинку. Відчуження спірної квартири попереднім власником [PERSON] членами сім`ї якої є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким користуються та проживають у цьому житлі з народження. При цьому, при укладанні договору купівлі-продажу, у результаті якого у [PERSON] припинилося, а у матері позивача та третіх осіб виникло право на житло, вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право відповідачів на користування житловим будинком, їх проживання та реєстрації і до цього часу не ставили питання про їх виселення. Вважає, що вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу щодо передачі [PERSON] права власності на частину житлового будинку були недобросовісними стосовно відповідачів та спрямованими на позбавлення їх права користування житлом. Крім того, виселення [PERSON] , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у неї житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. Зазначає, що відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, вони не руйнують і не псують жиле приміщення, використовують його за призначенням, несуть витрати по утриманню будинку та прибудинкової території, сплачують комунальні платежі, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні. Відповідно до змісту позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення відповідачів, позивач стверджує про те, що [PERSON] почав псувати майно, розібрав частково ворота, погрожує зруйнувати будинок. Вказане не відповідає фактичним обставинам. Будь-яких погроз з приводу руйнування будинку зі сторони [PERSON] не було. Викладені позивачем обставини є надуманими та не відповідають дійсності. Надані позивачем копії фотокарток та смс-листування, нібито надісланих відповідачем [PERSON] є неналежними, не достовірними доказами, а тому просить суд не брати їх до уваги. Представник позивача [PERSON] адвокат Усатюк О.В. направила до суду відповідь на відзив, у якому просить суд позовні вимоги задовольнити. Категорично не погоджується з викладеними у відзиві посиланнями, з огляду на наступне. [PERSON] отримав у спадщину майно: житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.05.2019. Вже при оформленні документів для отримання спадщини [PERSON] виявив, що у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі вселилися у спірний будинок як члени сім`ї колишнього власника будинку. Доказів того, що вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю з власником будинку [PERSON] і є членами його сім`ї суду не надано, тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника його майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Враховуючи, вимоги глави 32 ЦК України, відповідачі вселилися в будинок і набули право користування чужим майном при колишньому власникові, яке по своїй суті є сервітутом, але у відповідності до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З серпня 2017 року, з моменту купівлі вказаного житлового будинку матір`ю [PERSON] [PERSON] комунальні послуги відповідачі не сплачували і не сплачують по сьогоднішній день. Щодо посилання відповідачів на бажання [PERSON] передати у спадок свій будинок своїм дітям: 15.06.2017 Уманським міськрайонним судом було прийняте рішення, відповідно до якого договір дарування від 09.08.2016, згідно з яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 506/1000 часток житлового будинку [ADDRESS] був визнаний недійсним та було повернуто усе майно, передане нею у власність [PERSON] згідно вказаного договору, [PERSON] відповідно до вказаного рішення [PERSON] після отримання безоплатно у дарунок житлового будинку через три тижні після укладення правочину вигнав [PERSON] з будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим [PERSON] була вимушена проживати у друзів та знайомих. Саме цей факт і став причиною відчуження за грошові кошти свого будинку [PERSON] . Вона розуміла, що захисту, допомоги, в тому числі і матеріальної, їй чекати немає звідки. З жовтня місяця 2016 року по червень місяць 2017 року вона не мала де жити і зі слів [PERSON] за неї не заступились навіть її діти, вона самотужки відстоювала своє право на житло, вимушена була позичати кошти для судового процесу, тому остання і вирішила продавати будинок стороннім людям, щоб мати кошти для існування, лікування, повернути позичені кошти, сплачувати борги за комунальні послуги, але з умовою проживання у даному житловому будинку до кінця свого життя. У зв`язку із зазначеним, вважає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. За вказаних обставин, просить позов задовольнити. В ході розгляду справи, представник позивача [PERSON] адвоката Усатюк О.В. подала заяву про зменшення позовних вимог, у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] , тому просить виселити [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , з житлового будинку з верандами та погребом літ «А-1», «а», «а1», «а2», «а3»; будівлі, погребу літери «В», «Ж»; будівлі, вбиральні літери «Г», «Д»; будівлі, сараю 3; споруди, огорожі № 1; споруди, воріт з хвірткою № 2, № 3; споруди, водопроводу № 4, з житловою площею житлового будинку 37,8 кв.м, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . А також просить стягнути з [PERSON] судові витрати на користь позивача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Усатюк О.В. направила до суду заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність її довірителя, зменшені позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України був повідомлений про розгляд справи належним чином, шляхом направлення на його адресу рекомендованого листа з повідомленням, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, врахувавши позицію представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 506/1000 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 травня 2019 року, виданого Чужовською Н.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 824 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованим 07.05.2019 за № 165800144. Згідно вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] спадщину прийняв після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно інформації про зміни об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , сформованої 31.07.2020 за № 218576329, власником 506/1000 частин вказаного будинку починаючи з 2004 року була [PERSON] , яка 09.08.2016 року подарувала належну їй частину цього будинку [PERSON] , але право власності за ним було припинено на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2017, справа № 705/7179/16-ц 2/705/457/17. В подальшому [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] , яка зареєструвала право власності на 506/1000 частин будинковолодіння [INFO] , після смерті якої власником будинку став позивач [PERSON] . У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 18.06.2020 за № 213076851, власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є: [PERSON] , частка якого у праві власності на вказаний будинок становить 506/1000, та [PERSON] , частка якої становить 404/1000. У будинку [ADDRESS] , станом на 27.12.2018 були зареєстровані: [PERSON] , 1992 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1935 року народження, [PERSON] , 1961 року народження, [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 1986 року народження та [PERSON] , 2001 року народження, що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Уманської міської ради від 27.12.2018 за № 02-01/21-1308, наданою на запит приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу в Одеській області Чужовської Н.Ю. У відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, договір дарування частки житлового будинку від 09 серпня 2016 року, посвідчений 09 серпня 2016 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Роголь Г.І. та зареєстрований у реєстрі за № 3277, згідно з яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 506/1000 часток житлового будинку [ADDRESS] , було визнано недійсним, у зв`язку з істотними обставинами, а саме поведінкою обдарованого [PERSON] . Згідно акту складеного представником позивача [PERSON] адвокатом Усатюк О.В., в частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належній позивачу [PERSON] , у червні 2022 року [PERSON] розібрав дах (демонтував шифер) над частиною будинковолодіння, що в подальшому, в результаті дощів, призвело до обвалення стелі в приміщенні та зруйнована підлога та пошкоджені стіни у цій частині домоволодіння. На даний час частина будинку, над якою був розібраний дах, знаходиться в непридатному для проживання стані. Крім того, [PERSON] у червні 2022 демонтував віконну раму в одній з кімнат будинку, що теж стало причиною руйнування та псування цієї частини будинку через дощі та зміни температурного режиму. Вказаний акт був складений за участю сусідів [PERSON] , проживаючої в [ADDRESS] ; [PERSON] , проживаючого в [ADDRESS] та [PERSON] , проживаючого в [ADDRESS] , що підтверджується їх підписами у вказаному акті. Крім того, зафіксовані обставини щодо руйнування будинку та псування жилого приміщення підтверджується фотокартками, доданими до акту. Між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою\~28, 32 ЦК України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦПК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Стаття 1 Протоколу №1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована\~Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту\~статті 16 ЦК України\~вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до\~статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Частинами 1, 2\~ст. 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17\~постанови № 2 від квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 591/7007/16-ц, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі\~ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 506/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності ним було набуте шляхом прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка придбала вказаний будинок з надвірними спорудами уклавши договір купівлі продажу з [PERSON] . У вказаному будинковолодінні зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] . Підставою для факту реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] у вказаному будинку було те, що він перебував у родинних стосунках з попереднім власником, його бабкою [PERSON] . Крім того, певний проміжок часу, а саме з 09.08.2016 до червня 2017 року, він був власником вказаних 506/1000 частин будинку, уклавши договір дарування з [PERSON] , але вказаний договір було розірвано в судовому порядку з ініціативи дарувальника через неналежну поведінку та ставлення [PERSON] до неї. При цьому, відповідач [PERSON] залишився проживати за вказаною адресою та не був знятий з реєстрації. Продовжуючи користуватися належною позивачу частиною будинку, не сплачує кошти за надані комунальні послуги, недбало та неналежно ставиться до вказаного майна житлового будинку, що призводить до його руйнування. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Аналіз положень\~глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У відповідності до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями\~статі 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані». З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей\~391, та глави\~32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень\~ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість\~ЦК України\~є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм\~ЦК України\~(правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У вказаному випадку встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником чи наймачем спірного житлового будинку, не є членом сім`ї позивача, користується будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажає, не здійснює належний догляд за займаним приміщенням, що підтверджується наданими представником позивача доказами, а це призводить до його руйнування та, як наслідок, таке майно втратить своє цільове призначення визначене ч. 1 ст. 379 ЦК України та є небезпечним. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom). Крім того, в ході розгляду справи, відповідачем не надано доказів наявності у нього права користування спірним будинком, тоді як позивач довів наявність права власності на спірне майно та наявність перешкод у користуванні своєю власністю, її руйнування, а отже, позов є обґрунтований. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідач зареєстрований у належному позивачу будинку, як член сім`ї попереднього власника, створює перешкоди позивачу в користуванні належною йому власністю, руйнує її, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо примусового виселення [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені в повному обсязі і позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1681,60 грн. за подання позовної заяви та 421,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується квитанціями № 0.0.1746722518.1 від 23.06.2020 та № 0.0.1799576188.1 від 13.08.2020, то вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved