Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 14 березня 2018 року у сумі 3080000,00 грн, штраф у розмірі 154000,00 грн, збитки внаслідок інфляції у розмірі 1025473,46 грн, 3% річних у розмірі 185073,70 грн; та судові витрати. В обґрунтування зазначає, що 14 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики. За умовами п. 1.1. договору позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 3930000,00 грн, що є еквівалентом 150000,00 доларів США. За умовами п. 4.1 строк остаточного повернення позики сторонами погоджено у 12 календарних місяців отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14 березня 2019 року. Умовами додаткової угоди № 3 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року позивачем та відповідачем змінено строк повернення позики, шляхом викладення п. 4.2. Договору у наступній редакції «4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 року Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3930000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США = 2 620,00 грн)». Між сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків за договором позики, станом на 14 січня 2022 року, відповідно до якого сторонами підтверджено існування заборгованості у розмірі 3080000,00 грн. На момент звернення до суду із позовом заборгованість за договором становить 3080000,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.09.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження. Судове засідання, призначене на 19.10.2022, відкладено у зв`язку із неотриманням відповідачем копії позовної заяви. 14.11.2022 до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Мироненко К.Б., у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначає, що розрахунок заборгованості за позовом не відповідає фактичним обставинам справи та наданим доказам. Також звертає увагу, ТПП України підтверджує, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними. Судове засідання, призначене на 18.11.2022, відкладено у зв`язку із неявкою представника відповідача. 25.01.2023 до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Цурки Н.О. про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 14.03.2018 станом на 11.01.2023 у розмірі 5623170,37 грн, з яких: 3080000,00 грн основної заборгованості; 535920 грн відсотків за користування позикою за період з 14.01.2022 по 11.01.2023; 154000,00 грн штраф на підставі п. 6.3 договору позики від 14 березня 2018 року; 1474197,49 грн суми інфляційних збитків (654817,57 грн за період з 09.08.2019 по 14.01.2022 + 819379,92 грн за період з 15.01.2022 по 11.01.2023); 379052,88 грн 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України. (287159,18 грн за період з 09.08.2019 по 14.01.2022 + 91 893,70 грн за період з 15.01.2022 по 11.01.2023). 13.03.2023 відкладено підготовче судове засідання у зв`язку із неявкою представника відповідача. Підготовче судове засідання від 17.04.2023 відкладено до 23.05.2023 у зв`язку із клопотанням представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи. 08.05.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Мироненко К.Б. на позов про стягнення заборгованості, у якому просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що розрахунок заборгованості за позовом не відповідає фактичним обставинам справи та наданим доказам. Також звертає увагу, ТПП України підтверджує, що обставини з 24.02.202 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні учасники не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Від представника позивача - адвоката Цурки Н.О. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії договору позики від 14 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей. Предметом договору позики є грошові кошти у розмірі, встановленому п. 2.1 договору, а саме 3930000,00 грн, що є еквівалентом 150000,00 доларів США. За умовами п. 4.1 договору строк остаточного повернення позики становить 12 календарних місяців з моменту отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення повної суми позики є 14 березня 2019 року. Сторони дійшли згоди, що розмір платежу, зазначеного в п. 4.2 договору позики, приведений в українських гривнах, при відповідному курсі української гривні до вільноконвертованої валюти (долар США), який був встановлений ПАТ КБ «Приватбанк» на момент оплати. У разі зміни курсу розмір платежу перераховуються в момент здійснення платежу. Тобто, за умовами договору позики сума платежу повернення позики відповідно до курсу ПАТ КБ «Приватбанк» встановлюватиметься на момент безпосереднього повернення позики. Пунктом 6 договору визначено відповідальність за порушення умов договору. У матеріалах справи також міститься копія акту приймання-передачі від 21.05.2021 грошових коштів у розмірі 110400,00 грн та копія акту приймання-передачі грошових коштві від 14.03.2018 у розмірі 3930000,00 грн. Відповідно до нотаріального Договору № 3 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року, сторонами викладено п.4.2. Договору у новій редакції «4.2. Позичальник у строк до 23.11.2021 зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3 930 000,00 (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «Приватбанк» на момент підписання Договору (100 доларів США =2 620,00 грн)». Між [PERSON] та [PERSON] складено акт звірки заборгованості від 14.01.2022, відповідно до якого сторонами підтверджено існування заборгованості у розмірі 3080000,00 грн, що є еквівалентом суми 110000,00 дол США. У зазначений строк відповідач не повернула позивачу суму боргу. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні. Щодо форс-мажорних обставин суддя зазначає, що посилаючись на форс-мажор як на підставу звільнення від відповідальності, відповідачу обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному зобов`язанні. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору недостатньо. Зокрема, в постанові КГС від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. З огляду на викладене, лист ТПП України від 28.02.2022 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією рф проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим). КГС ВС у п. 44 постанови від 21.07.2021 року у справі № 912/3323/20 зазначив, що суди попередніх інстанцій вважали, що єдиним доказом існування форс-мажорних обставин є довідка Торгово-промислової палати, втім ця позиція є помилковою. Існування обставин форс-мажору щодо порушення/невиконання зобов`язань, які виникли внаслідок укладення договору оренди між резидентами України, може доводитися будь-якими доказами. Таким чином, запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для звільнення відповідача від договірних зобов`язань. Крім того, суддя звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року. Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19» №691-20 від 16.06.2020 внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 15, відповідно до якого «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позикою та сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Велика палата Верховного суду у постанові по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 у зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позиція Великої палати ВС полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12). Так, відповідно до Договору № 1 про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року сторонами доповнено п. 3.5 Договору позики шляхом викладення у наступній редакції; «За користування позикою Позичальник сплачує на користь Позикодавця відсотки з розрахунку 1,45% (одна ціла сорок п`ять сотих відсотків) за кожен повний місяць користування позикою». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі №149/1499/18 звертає увагу на те, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Тобто, позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики, в даному випадку після 23 листопада 2021 року, за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Аналіз перевірених і оцінених доказів, поданих на підтвердження позовних вимог, переконують суд, що відповідач взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики не виконав, не повернув позивачу грошовий борг, відповідно наявні підстави для поновлення порушеного права позивача в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 3080000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6794,60 грн (3080000 * 12405 : 5623170,37).

Outcome: partial