Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Орган опіки та піклування Городоцької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] проживала у громадянському шлюбі з [PERSON] , під час спільного проживання [PERSON] завагітніла. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . Після виписки з пологового відділення [PERSON] передала малолітнього [PERSON] бабусі [PERSON] , підписавши заяву згідно якої не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина. [PERSON] проживає разом з малолітнім [PERSON] , який залишився без батьківського піклування, займається його вихованням, утримує його. Мати ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками. За даних обставин позивач звернувся до суду з даним позовом, просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина та стягнути аліменти на утримання дитини. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина та стягнути з відповідачки аліменти на його утримання, на підтвердження чого надав суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, затверджений 04 вересня 2023 року рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради №163/2023. Проти заочного розгляду не заперечив. Відповідач повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за відомою адресою проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України, але своїм правом на участь не скористалася, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не надала. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що являється біологічною бабусею малолітнього [PERSON] .. Її син [PERSON] проживав у громадянському шлюбі з [PERSON] , [INFO] син помер. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , через дві години після пологів покинула лікарню, залишивши дитину в пологовому відділенні. Через два дні після народження хлопчика, бабуся приїхала в Київ до пологового будинку, дізналася про те, що мати дитину покинула і зайнялася оформленням документів. Вона зустрічалася з [PERSON] , просила її забрати сина з пологового будинку і разом поїхати жити в м.Городок, так як вважала, що дитині потрібна мати. Але [PERSON] відмовилася від такої пропозиції, 22.02.2023 написала заяву про передачу дитини [PERSON] та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] [INFO] . Після цього бабуся забрала дитину жити до себе, опікується нею. Мати дитини за весь час жодного разу не цікавилась життям сина, не бачила його, не телефонувала. Відповідно до ч.3ст. 211, ч.1ст.223, ч.1ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON] . В свідоцтві про народження матірю дитини записана [PERSON] , батько дитини записаний на підставі ч.1 ст.135 СК України - [PERSON] . За обґрунтованим припущенням і твердженням відповідача, біологічним батьком дитини є [PERSON] . [INFO] , тобто до народження дитини, [PERSON] помер. Після виписки з пологового відділення [PERSON] передала малолітнього [PERSON] бабусі [PERSON] , підписавши нотаріально посвідчену заяву, згідно якої не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина. За результатами проведеного генетичного дослідження від 17.03.2023, вірогідність родинного зв`язку бабуся-дитина між [PERSON] та [PERSON] складає 98,9%. З 22.02.2023 [PERSON] проживає в родині [PERSON] . Із заяви, підписаної [PERSON] 22 лютого 2023 року вбачається, що остання у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та відсутністю житлової площі, що унеможливлює утримання та виховання дитини, передає свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] на виховання матері її цивільного чоловіка, біологічного батька дитини ( [PERSON] )- [PERSON] та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Згідно актів обстеження умов проживання від 24.02.2023, 28.04.2023, 04.07.2023 вбачається, що для малолітнього [PERSON] [INFO] створено належні умови для утримання та всебічного розвитку. Дитина забезпечена усім необхідним. В сім`ї дружні доброзичливі стосунки. Рішенням № 163 від 04 вересня 2023 року Виконавчого комітету Городоцької міської ради Хмельницької області затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З листа служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.07.2023 №10413-2284 відомо, що у [PERSON] є ще двоє неповнолітніх дітей: відносно однієї дитини [PERSON] позбавлена батьківських прав, дитина передана на усиновлення; друга дитина знаходиться під опікою своєї бабусі. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частиною 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року №69-V, визначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В силу пункту 2 ч. 1 ст.164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що відповідач свідомо, без поважних причин не виконувала належним чином і взагалі не виконує на цей час свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, не цікавиться його долею протягом тривалого періоду часу, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто контакту не підтримує, що підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні. Той факт, що двоє інших дітей [PERSON] також не проживають разом з неї характеризують її як людина яка не в повній мірі розуміє що таке материнство, її нехтування своїми обов`язками по відношенню до дітей. Відповідач жодних спроб на відновлення відносин з сином не робила, тобто, вона не тільки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а свідомо не бажає їх виконувати, а тому суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у його долі, а тому приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Зважаючи на вищевикладене, а також виходячи з того, що відповідач повинна забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів в розмірі частини всіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 24.07.2023 і до досягнення ним повноліття. З огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути 2147 грн.20 коп. судового збору.

Outcome: approved