Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

1.Виклад заяв сторін про суті спору 1.1. 20 червня 2023 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Купенко Максим Сергійович звернувся від імені та в інтересах позивачки до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-капітал», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький Ігор Вікторович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський Олександр Анатолійович, у якій просив суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30.12.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем за реєстровим № 15883 щодо звернення стягнення з [PERSON] на користь ТЗОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованості у загальній сумі 31530,00 гривень; - стягнути з ТЗОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» на користь [PERSON] 31530,00 гривень; - стягнути з ТЗОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката; - розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вимоги, за якими вчинено виконавчий напис, не є безспірними, оскільки сума заборгованості, що визначена в оспорюваному виконавчому написі, штучно збільшена, а оспорюваний виконавчий напис виданий з порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат». Також, зазначав, що стягнуті з позивачки приватним виконавцем на користь відповідача грошові кошти у сумі 31 530,00 гривень є безпідставно отриманими, оскільки виконавчий напис, на підставі якого такі кошти стягнуті, є незаконним. 1.2. Відповідач подав клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, у яких просив суд: - прийняти клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу до розгляду; - розгляд справи здійснювати без участі представника ТЗОВ «ФК «Кредит-Капітал»; - відмовити [PERSON] у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу; - відмовити [PERSON] у задоволені позову у повному обсязі; - результати розгляду заяви направити за адресою: 03127, м, Київ, пр-т. Голосіївський, оф. 22, e-mail: [INFO] . У клопотанні відповідач категорично не погоджувався з доводами позивачки та заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, вимогу позивачки про стягнення на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 6 000 грн уважав необґрунтованою, оскільки зазначені позивачкою витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, на думку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також зазначив, що сума та вид виконаної роботи є неспівмірними та не відповідають критерію розумності та дійсної вартості наданих послуг, час витрачений на підготовку позовної заяви є невиправданим, та явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт, так як проведення дій по даній справі не вимагає значного обсягу юридичної і технічної роботи, так само як сума на проведення консультації та підготовку заперечень/заяв/клопотань є явно неспівмірною з часом затраченим на таку роботу. При нормативному обґрунтуванні клопотання відповідач посилався на ч. 4 ст. 137, ст. 263 ЦПК України, правові висновки Верховного Суду у справі № 199/3939/18-ц (постанова від 15 квітня 2020 року), у справі № 379/1418/18 (постанова від 30 вересня 2020 року), Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/15944/17 (додаткова постанова від 24 січня 2019 року), Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020), у справі № 904/4507/18 (постанова від 12.05.2020) та практику Європейського суду з прав людини. 1.3.Представник позивачки [PERSON] - адвокат Купенко Максим Сергійович подав заперечення на клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, у яких просив суд відмовити ТЗОВ «ФК«КРЕДИТ-КАПІТАЛ» у задоволенні клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. В обґрунтування своєї правової позиції зазначав, що твердження відповідача про неспівмірність витрат позивачки на правничу допомогу у порівнянні з обсягом виконаних адвокатом робіт не доведено жодним письмовим доказом, відповідно, не може прийматись судом до уваги через недоведеність. Надано суду копію акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги та копію довідки у підтвердження оплати адвокату гонорару в сумі 6000,00 гривень. 1.4. Треті особи правом на подання заперечень, пояснень щодо позову не скористалися. 2. Рух справи у суді Ухвалою суду від 22 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького Ігоря Вікторовича, приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича, призначено судове засідання на 05 вересня 2023 року. Справу розглянуто 05.09.2023 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 2.Фактичні обставини справи, встановлені судом 30 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №15883 (а.с. 8, на звороті), яким звернуто стягнення зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 7815730 від 08.07.2019, який укладений [PERSON] зі Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», правонаступником всіх прав та обов`язків якого за договором відступлення права вимоги № 40-МД від 22.10.2019 є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-капітал», строк платежу за яким настав, за період з 22.10.2019 по 23.11.2020 у розмірі 31 530,00 гривень, у тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 9 000,00 грн; - прострочена заборгованість за комісією - 900,00 грн; - прострочена заборгованість по несплаченим за користування кредитом - 16200,00 грн; - строкова заборгованість за штрафами і пенями (нараховано з 08.08.2019 по 22.10.2019) - 4500,00 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату у сумі 930,00 грн, яка підлягала стягненню з боржника на користь стягувача на підставі виконавчого напису. Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на статтю 87 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - ПКМУ № 1172 або Перелік). Матеріали справи містять копію кредитного договору № 7815730, який укладений 08.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] , та відповідно до якого сума кредиту становить 9000,00 гривень зі строком кредитування 30 днів, датою повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом визначено 07.08.2019. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) про що свідчать умови пунктів 6 та 7 кредитного договору (а.с. 10 на звороті, а.с. 11) та пункту 10 «Реквізити та підписи сторін» в якому містяться відомості про сторони кредитного договору (а.с. 11 на звороті). Договір позики було укладено між сторонами в електронній формі, що згідно зі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до укладення договору в письмовій формі та підписаного власноручно відповідачем (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги») та узгоджено сторонами кредитного договору згідно з пп. 6.5 п. 6 кредитного договору (а.с. 11). Докази нотаріального посвідчення кредитного договору від 08.07.2019 № 7815730 матеріали справи не містять та відповідачем, третіми особами не надано. На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В. постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. від 18.02.2021 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового стягнення з позивачки суми боргу за вищевказаним виконавчим написом (а.с. 14). Під час примусового виконання виконавчого напису з позивачки були стягнуті грошові кошти у сумі 31 530,00 грн, які були перераховано відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-капітал», що підтверджується копією постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. від 02.12.2021 про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] (а.с. 22). Відповідач факт такого погашення боргу за оспорюваним виконавчим написом не заперечував. 3.Норми права, які застосував суд За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ч. 1 - ч. 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)… Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до п. 2 глави 12, п. 5.1, 5.2, п. 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у редакції станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Згідно з пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно належать до документів, за якими допускається стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчих написів нотаріусів, й для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц. Із викладеного вище слід дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення у законному обсязі. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Також у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив, що вчинення виконавчого напису полягає у посвідченні права стягувача на стягнення коштів або витребування майна. Таке право, як і безспірна заборгованість повинні існувати на момент звернення до нотаріуса. Сам по собі факт подання стягувачем необхідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору щодо боргу. Боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 КПК України). У відповідності до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яке затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік) (у редакції на дату вчинення спірного виконавчого напису), одним з таких документів був кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вказаний п. 2 Переліку внесено (доповнено) згідно з Постановою КМУ від 26.11.2014 № 662. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вищевказану постанову КМУ від 26.11.2014 № 662 визнано незаконною та нечинною (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65037659). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вищевказана постанова суду залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено у перегляді даної ухвали ВАСУ. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до глави 83 ЦК України визначено підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 4.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Матеріали справи містять належні та достатні докази на підтвердження факту існування кредитних відносин між позивачкою та відповідачем. Доказів набуття права вимоги відповідача до позивачки матеріали справи не містять, такий доказ сторонами не надано. З копії заяви ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», адресованої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В. (а.с. 12 на звороті), вбачається, що договір відступлення права вимоги приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису у якості додатків до заяви не подавався. Отже, заборгованість позивачки перед відповідачем не можна вважати безспірною. Крім того, кредитний договір від 08.07.2019 № 7815730, копія якого міститься в матеріалах справи, нотаріально не посвідчувався. Станом на 30 грудня 2020 року - дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, укладених в електронній формі чи у простій письмовій формі, не посвідчених нотаріально, не існувало, оскільки положення Переліку в частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку. Відповідачем не надано доказів нотаріального посвідчення кредитного договору, на якому було вчинено виконавчий напис. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10374/17 (постанова від 21 вересня 2021 року). Закон дозволяє укладати кредитні договори у простій письмовій (електронній) формі, але не дозволяє у такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, що нотаріально не посвідчувалися. Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і задовольняє позов в цій частині. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, наведена в у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10/02/2010 року, п.58) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. У зв`язку зі встановленням судом відсутності правових підстав для вчинення виконавчого напису, суд не надає оцінку іншим, другорядним аргументам позивачки, зокрема, щодо безспірності (спірності) вимог, штучного збільшення суми заборгованості за кредитним договором тощо. Щодо вимоги про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 зробив такі висновки: Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Судами встановлено, що …. виконавчий напис… визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, у зв`язку з чим …до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Висновок апеляційного господарського суду про існування між сторонами договірних відносин, що виникли з договору кредиту, зазначеного не спростовує. Питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис … визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з правильним висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі. Таким чином, вимоги позивача про повернення зазначених коштів, у розмірі 442 426,24 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обґрунтованими та правильно задоволені судом першої інстанції. Ураховуючи, що у даній справі підставою отримання відповідачем (стягнення з позивачки на користь відповідача) - Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-капітал» коштів у розмірі 31 530,00 гривень був виконавчий напис, який визнається судом таким, що не підлягає виконанню, вимога позивачки про повернення (стягнення) грошових коштів у розмірі 31 530,00 гривень на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом. 5.Розподіл судових витрат Згідно зі ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Фактично позивачкою було заявлено дві вимоги майнового характеру, за кожну з яких підлягало сплаті по 1073,60 грн, загалом - 2147,20 грн. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору у сумі 1073,60 грн, сплаченого за подання позову до суду, про що свідчить квитанція про сплату судового збору (а.с. 6). Отже, позивачкою недоплачено судовий збір при зверненні до суду за одну майнову вимогу у розмірі 1073,60 грн. З врахуванням того, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню повністю, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивачки у розмірі 1073,60 грн, а також на користь держави - 1073,60 грн. Крім того представник позивачки просив стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надав відповідні докази. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). У відповідності до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Зі сторони позивачки на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано такі докази: 1) копію договору про надання правової допомоги від 14 травня 2023 року № 65, укладеного між адвокатом Купенко Максимом Сергійовичем та [PERSON] , відповідно до якого за домовленістю сторін розмір гонорару за годину роботи становить 2000,00 грн, який може бути сплачений готівкою або у безготівковому порядку (а.с. 18-19); 2) копію акту від 02.06.2023 № 2 приймання-передачі послуг за договором № 65 від 14.05.2023, відповідно до якого вартість однієї години послуг складає 2000,00 грн, а загальна вартість наданих послуг становить 6000,00 гривень (а.с. 21); 3) довідку від 02.06.2023 № б/н, відповідно до якої [PERSON] здійснила оплату готівкою у розмірі 6000,00 гривень правничих послуг, наданих адвокатом Купенком Максимом Сергійовичем (а.с. 22). На підтвердження направлення на поштову адресу відповідача та до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС документів, що підтверджують витрати позивача на правничу допомогу, представником позивачки надано: копію фіскального чеку від 09.06.2023; копію накладної національного оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від 09.06.2023 № 1751001521593; копію опису вкладення в цінний лист від 09.06.2023 № 17510015215983 (а.с. 16) та квитанцію про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС від 19.06.2023 № 164476 (а.с. 24-25). Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідач подав клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, у якій просив суд не зменшити, а відмовити позивачці у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу. Зі сторони позивачки надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги та довідку на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази завчасно були направлені відповідачу. Відповідач же не довів перед судом неспівмірність витрат, понесених позивачкою на правову допомогу. Будь-яких доказів чи аргументів щодо неспівмірності (невідповідності ринковим цінам на такі послуги, чи невідповідність складності справи тощо) не надав. У якому саме розмірі відповідач уважав витрати співмірними та такими, що відповідають, на його думку, критерію розумності та дійсної вартості таких витрат, - не повідомив. Суд зазначає, що недостатньо просто заявити про неспівмірність витрат на правову допомогу, що понесені іншою стороною. Неспівмірність витрат має бути доведена стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд також ураховує поведінку відповідача, який мав би діяти розсудливо та добросовісно, та якому має бути достеменно відомо про наведенні у цьому рішенні правові позиці Великої Палати Верховного Суду та судову практику, що скалася у результаті розгляду багаточисельних аналогічних справ, у тому числі за участю відповідача, й відповідач не позбавлений був права визнати позов, чи не звертатися до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису у спосіб, не передбачений законом, що призвело б до зменшення судових витрат чи не виникнення їх взагалі. Доводи відповідача про відсутність документального підтвердження витрат та їх розрахунку є безпідставними, оскільки матеріали справи містять такі докази, а їх копії завчасно направлялися представником позивачки відповідачеві. Суд зазначає, що адвокат має право видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта, і уважає довідку про фактичне проведення оплати готівкою правничих послуг за договором про надання правової допомоги належним та достатнім доказом на підтвердження фактичності витрат позивачки на професійну правничу допомогу. Такі висновки суду відповідають висновку Верховного Суду у справі № 727/4597/19 (постанова від 16.04.2020). На думку суду, судові витрати у заявленому розмірі, понесені позивачкою, відповідають критеріям реальності (їх дійсності та необхідності), розумності та не є явно несправедливими та обтяжливими для відповідача. Розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для позивачки. Отже, суд не вбачає підстав для зменшення витрат позивачки на оплату правничої допомоги. Оскільки позовна заява позивача підлягає задоволенню, суд,

Outcome: approved