Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про скасування договору дарування та свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позовні вимоги умотивовані тим, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після якого відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , інша частина вказаного майна належала [PERSON] як частка у спільному сумісному майні подружжя. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] (дочка спадкодавця), [PERSON] (дружина спадкодавця) та [PERSON] (дочка спадкодавця). Вказані спадкоємці прийняли спадщину, оскільки на час її відкриття проживали у зазначеному вище будинку та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] за життя не виготовив правовстановлюючих документів на будинок з надвірними спорудами на [ADDRESS] , тому сторони були позбавлені можливості оформити спадщину. Проте, у червні 2018 року позивачка дізналася, що [PERSON] звернулася до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою та отримала свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (житловий будинок з надвірними спорудами, літню кухню, сарай, огорожу, колодязь) № 992, видане 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області. У подальшому [PERSON] за договором дарування від 11 жовтня 2017 року відчужила вищевказане майно на користь [PERSON] , хоча не мала права на вчинення таких дій, оскільки оспорюване майно їй належить лише у частці. Зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідачів позивачка була позбавлена права власності на спадкове майно, тому її права підлягають захисту у судовому порядку. [PERSON] дізналася про порушення своїх прав лише у червні 2018 року, коли до неї було подано позов [PERSON] про виселення. На підставі викладеного [PERSON] просила: - скасувати рішення Виконавчого комітету Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 08 червня 2010 року № 18 в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на [ADDRESS] ; - визнати частково недійсним (в 1/2 частині) свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 992, видане 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області на ім`я [PERSON] ; - визнати частково недійсним (в 1/2 частині) договір дарування житлового будинку з надвірними побудовами на [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 11 жовтня 2017 року нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ляшко В. О. за реєстровим № 2302; - визнати 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на [ADDRESS] спадковим майном після смерті [PERSON] ; - визнати за позивачем право власності на 1/6 частину житлового будинку на [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] . У поданому відзиві на позовну заяву та клопотанні [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Лукачко І. Й., просили відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні докази, що спірне майно належало спадкодавцеві, а також, що позивач зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] пропустила строк позовної давності, оскільки свідоцтво про право власності на спірне спадкове майно було видане [PERSON] у 2010 році. Позивачка була обізнана про смерть свого батька та не звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину у визначений законом строк, що призвело до пропуску нею строку позовної давності. У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача Хустської міської ради Закарпатської області, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі, наводячи підстави, аналогічні підставам, викладеним у відзиві на позовну заяву, який надійшов від відповідачів [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Лукачко І.Й. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву та клопотанні обставини. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні 06 липня 2023 року суду пояснила, що позивачка знала про заповіт. Вони завели газ, бо мати їй подарувала будинок. Позивачка у дворі не зробила нічого та не платить комунальні послуги. Сестра знала, що будинок зареєстрований на матір. У них ніяких проблем із сестрою не було. Просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . У судове засідання представник Хустської міської ради Закарпатської області не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив у відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК розгляд справи проводити за його відсутності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду ствердила, що спірний будинок будувався батьком позивачки разом з матір`ю. Будинок був збідований за життя батька і батько позиваки там проживав. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частинами першою та другою статті 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] та [PERSON] як подружжю на праві спільної сумісної власності належав, житловий будинок з надвірними побудовами на [ADDRESS] . Зазначена обставина встановлена Закарпатським апеляційним судом у постанові від 21 січня 2020 року, якою відмовлено у виселенні позивачки з її чоловіком із спірного будинку. Сторони в судовому засіданні даний факт не заперечили і не спростували. Згідно зі свідоцтвом про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами на [ADDRESS] . [PERSON] за життя не виготовив правовстановлюючих документів на будинок з надвірними спорудами на [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] (дочка спадкодавця), [PERSON] (дружина спадкодавця) та [PERSON] (дочка спадкодавця). Відповідно до довідки Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 13 лютого 2019 року [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та двома синами: [PERSON] та [PERSON] проживає та зареєстрована на [ADDRESS] . У вищезазначеному будинку із дня народження проживає позивачка і на момент смерті спадкодавця (батька), що встановив у своєму рішенні від 21.01.2020 року Закарпатський апеляційний суд, тому ця обставина не підлягає доказуванню. Згідно з договором дарування від 11 жовтня 2017 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок на [ADDRESS] . Житловий будинок належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , виданого 06 липня 2010 року Рокосівською сільською радою Хустського району Закарпатської області на підставі рішення Виконавчого комітету зазначеного органу місцевого самоврядування від 08 червня 2010 року № 18. До житлового будинку відносяться надвірні будівлі та споруди: літня кухня, сарай, ворота, огорожа, колодязь, тротуар. Площа земельної ділянки, на якій розташований будинок, становить 0,1161 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом\~ про\~ шлюб та сім`ю України. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] нажитий [PERSON] та [PERSON] як подружжям за час шлюбу. Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 202/4229/18 (провадження № 61-20585св19). Отже, враховуючи те, що спірний житловий будинок було збудовано у 1967 (згідно акту оцінки) році [PERSON] та його дружиною [PERSON] , тобто подружжям\~ за їхні кошти, то цей житловий будинок набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло у той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 556/991/15-ц (провадження № 61-17307св20). Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК Української РСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 573/2246/20 (провадження № 61-13081св21). Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 520/17162/19 (провадження № 61-12837св21). Позивачка обґрунтовувала свої вимоги про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що вона відповідно до статті 549 ЦК Української РСР прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, зокрема, з народження проживала у будинку [ADDRESS] , після одруження проживала у літній кухні, яка знаходиться на території спірного домоволодіння, разом з чоловіком замінили вікна, двері підлогу, встановили газове опалення. Зібраними у справі доказами підтверджено, що позивач прийняла спадщину, оскільки на час її відкриття проживала у зазначеному вище будинку та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Враховуючи викладене, обґрунтованими є доводи позивачки, що вона має право спадкування 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] , оскільки до складу спадщини входила 1/2 частина цього майна, а спадкоємцями майна [PERSON] є троє осіб: [PERSON] (дочка спадкодавця), [PERSON] (дружина спадкодавця) та [PERSON] (дочка спадкодавця). Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 570/4030/18 (провадження № 61-11228св21). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з частинами першоютретьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначала, що [PERSON] , не мала права відчужувати спірний будинок, позбавляючи її права на частку у спадщині. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, законних прав на спадкування майна, яке є предметом оспорюваного правочину. Як наслідок, не виключається визнання договору дарування недійсним, спрямованого на позбавлення спадкоємця права на спадкове майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 480/1540/18 (провадження № 61-9549св21). Враховуючи ту обставину, що позивачка в установлений законом строк прийняла спадщину після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, відтак має право на спадкування частини будинку, який належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а остання відчужила це майно (зокрема, і частину яка входить до спадкового майна) на користь [PERSON] , суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання частково недійсним (в 1/2 частині) договору дарування житлового будинку з надвірними побудовами на [ADDRESS] , посвідченого 11 жовтня 2017 року нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ляшко В. О. за реєстровим № 2302. Разом з тим, суд вважає безпідставними доводи відповідачів щодо відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності, враховуючи наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття позовна вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії право на позов у матеріальному сенсі (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 570/4030/18 (провадження № 61-11228св21). У відзиві на позовну заяву відповідачі, посилаючись на те, що позивач пропустила позовну давність, просили відмовити у задоволенні позову з цієї підстави. Однак відповідачі не надали доказів, що позивач знала про порушення її прав на спадкове майно, але в межах позовної давності не звернулась за захистом порушеного права. Так, [PERSON] у позовній заяві посилалась на те, що вона дізналась про порушення її спадкових прав у червні 2018 року, коли до неї було подано позов [PERSON] про виселення. Вказані доводи не були спростовані належними та допустимими доказами. Так, рішенням Хустського районного суду від 01.04.2019 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Рокосівська сільська рада про усунення перешкод в користуванні власністю задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] . Вказане рішення було скасоване постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2020 року та відмовлено у виселенні позивачки з її чоловіком.\~ Отже, обґрунтованими є доводи позивача, що про порушення свого права вона дізналася лише у червні 2018 року. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не пропущено позовну давність щодо вимог про визнання частково недійсним договору дарування від 11 жовтня 2017 року. Таким чином, безпідставними є доводи відповідачів, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини «venirecontrafactumproprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconceditvenirecontrafactumproprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права «venirecontrafactumproprium» є вираженням «equitableestoppel» однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principlesoffraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20). Разом з тим, твердження відповідачів про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження тих обставин, що спадкодавцю належала 1/2 частина житлового будинок з надвірними побудовами на [ADDRESS] , з метою спростовування права позивача на спадкове майно, а також доводи цих же осіб про видачу [PERSON] органом місцевого самоврядування на підставі рішення від 2010 року у порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на вищевказане майно (1/2 частину житлового будинку на [ADDRESS] ), з метою застосування позовної давності, суперечить принципу добросовісності, а також не характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Факт будівництва спадкового будинку батьком позивачки [PERSON] разом з її матір`ю [PERSON] до смерті батька, тобто до 1995 року та його проживання у цьому будинку, стверджується показами свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні. При таких обставинах позовні вимоги є обґрунтованими, а порушені права позивача підлягають захисту. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача 770,00 грн. судового збору, оплата якого підтверджено належним чином завіреною копією квитанції №\~ 1091910246 від 19.03.2019 року, що є у матеріалах справи.

Outcome: approved