Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Макарівської селищної ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову позивач вказав, що з 18.08.2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який 14.01.2014 року розірвано. За час перебування у шлюбі у них народилася спільна дитина, донька [PERSON] , [INFO] . З червня місяця 2021 року донька проживає разом з ним у [ADDRESS] . Мати дитини проживає окремо у смт Макарів. Дитина на протязі двох років проживає з батьком у зв`язку з тим, що мати дитини за станом здоров`я має інвалідність, та кожні три місяці проходить реабілітацію і перебуває у різних медичних закладах. Враховуючи періодичну відсутність матері вдома, у зв`язку з перебуванням на реабілітації, виникла необхідність проживання доньки [PERSON] з батьком. Мати спілкується з донькою, при можливості проводять разом час. Він як батько дитини не має наміру перешкоджати матері у здійснення її прав щодо дитини. Таким чином, позивач вважає, що визначення місця проживання дитини разом з батьком у судовому порядку відповідатиме найкращим інтересам малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , тому просить суд: визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.07.2023 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.09.2023 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України, а третій особі - строк для подання письмових пояснень. Ухвалою суду від 05.09.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в цей же день. Згідно поданої до суду заяви представник позивача адвокат Богданчук О.В. просила розглянути справу у її та позивача відсутність, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач згідно поданої заяви 05.09.2023 року позовні вимоги визнала, справу просила розглянути у її відсутність. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 18.08.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12), який рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14.01.2014 року шлюб між ними розірвано (а.с. 13). В період шлюбу у сторін по справі народилася донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з серпня 2020 року по теперішній час (а.с. 8-9). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 034647 від 05.10.2022 року [PERSON] має другу групу інвалідності, яка встановлена до листопада 2025 року (а.с. 11). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.06.2018 року встановлено, що відповідач [PERSON] з 12.06.2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 16). Як вказав позивач, а відповідач визнала, що з червня місяця 2021 року донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з ним у [ADDRESS] . Мати дитини проживає окремо у смт Макарів. Дитина на протязі двох років проживає з батьком у зв`язку з тим, що мати дитини за станом здоров`я має інвалідність, та кожні три місяці проходить реабілітацію і перебуває у різних медичних закладах. Він як батько дитини не має наміру перешкоджати матері у здійснення її прав щодо дитини. Проте на даний час виникла необхідність у визначенні місця проживання дитини. Факт проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] підтверджується Актом обстеження умов проживання від 11.07.2023 року, з якого також встановлено, що для проживання дитини створені всі належні умови проживання, є окрема кімната, ліжко, шафа, стіл, стільці, комп`ютер, інтернет. Окрім позивача та дитини у будинку проживають батьки позивача [PERSON] - дідусь та [PERSON] - бабуся. За результатом бесіди з дитиною представниками Служби у справах дітей, встановлено, що дитина [PERSON] хоче проживати разом з батьком [PERSON] (а.с. 17). Будинок належить на праві власності батьку позивача [PERSON] (а.с. 18). На підтвердження факту отримання позивачем доходів, подано відповідні довідки (а.с. 19-26). Вирішуючи вимоги за даним позовом суд виходить також з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Тож, приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, враховуючи інтереси дитини, а також те, що позивач не чинить жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною, суд приходить до переконання про можливість визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у повному розмірі 1073,60 грн., підстав для застосування ст. 142 ЦПК України не вбачається, оскільки визнання відповідачем позову відбулося на стадії розгляду справи по суті.

Outcome: approved