Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

22.12.2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява, яка була розподілена судді Рибаку М.А. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.06.2023 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи муж суддями від 12.06.2023 року справа наді йшла в провадження судді Притули Н.Г. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 43 657,89 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 239 942,50 грн.; три проценти річних, інфляційні від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 1 828,45 грн. та 5 777,34 грн. відповідно. Вимоги позову обгрунтовані тим, що по 22.07.2020 року позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем. В день звільнення позивача не було повідомлено про розмір нарахованих сум належних при звільненні та не здійснено повний розрахунок при звільненні. Після звільнення існувала заборгованість по нарахованим та не виплаченим сумам в розмірі 142 464,71 грн., однак за період з 22.07.2020 року по 13.12.2021 року відповідач сплатив 71 026,19 грн., а всього заборгованість на момент звернення до суду з позовом становить 43 657,89 грн., яка має бути стягнута з відповідача. Так як при звільненні не були виплачені всі суми, на підставі положень статті 117 КЗпП України відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та на підставі положень статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційну складову боргу. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи за адресою реєстрації відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представника відповідача, враховуючи час перебування справи в провадженні суду. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідності до положень статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 47 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача) визначала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) передбачала, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та наказом №09-к від 22.07.2020 року [PERSON] було звільнено з посади - заступника директора з персоналу і соціальних питань ДП «Ліктрави» з 22.07.2020 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. З довідки №15 від 01.02.2022 року вбачається, що за період з січня 2020 року по липень 2020 року нараховано дохід [PERSON] в розмірі 142 464,71 грн. та до виплати - 114 684,08 грн. З виписки по рахунку позивача вбачається, що їй перерахована заробітна плата за період з січня 2020 року по липень 2020 року в загальній сумі 71 026,19 грн., тобто заборгованість по заробітній платі становить 43 657,89 грн. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не надав доказів виплати заробітної плати. Таким чином, оскільки суду не надано доказів, що відповідач виконав власні обов`язки по виплаті нарахованої заробітної плати, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 43 657,89 грн. При зверненні до суду з позовом, позивач просила стягнути нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних. Щодо заявлених вимог суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо). А тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційне збільшення боргу у зв`язку з не проведенням розрахунку в день звільнення. Крім того, позивач в позовних вимогах просила стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 239 942,50 грн., які нараховані за 350 робочих днів. Згідно з положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стаття 233 КЗпП України (в редакції на момент звернення до суду з позовом) визначала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено із займаної посади 22.07.2020 року та в цей же день їй було відомо про існування заборгованості по нарахованій та не виплаченій заробітній платі. Однак з позовом до суду позивач звернулась 22.12.2021 року, тобто через один рік та п`ять місяців з дня звільнення із займаної посади. Велика палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 зробила висновок, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Таким чином на момент звернення до суду з позовом позивач пропустила трьохмісячний строк на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial