Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Адвокат Оприско М.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітку. Позов мотивований тим, що [PERSON] працював на посаді директора регіонального філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Після зміни керівництва АТ «Укрзалізниця» у 2017 році з ним розпочався конфлікт. Мало місце незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади за п. 1 ст.41 КЗпП України. Представник позивач вказує, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2018 року [PERSON] поновлено на роботі з 25.01.2018 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після виконання вказаного рішення наказом АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02.10.2019 №1939/ос [PERSON] встановлено режим неповного робочого тижня: робочий день понеділок та режим неповного робочого дня протягом однієї години з 8:00 год. до 9:00 год. починаючи з 12.12.2019. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.03.2020, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24.09.2020 року, зазначений наказ було визнано протиправним та скасовано. Вважає, що внаслідок цього у позивача виник вимушений прогул, який тривав до його звільнення. Враховуючи, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є заробітною платою, то на нього поширюються гарантії, передбачені ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Також, стверджує, що при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок, систематичне та грубе порушення трудових прав завдало йому неймовірних душевних страждань. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Відповідач стверджує, що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, тому ч. 2 ст. 235 КЗпП України не застосовується. Підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з інших підстав, які не передбачені вказаною нормою, відсутні. Вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати». Також стверджує, що у день звільнення позивача з роботи АТ «Укрзалізниця» виплатило йому всі кошти, право на отримання яких він мав станом на дату звільнення з роботи. Позивач не надав суду доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань, не зазначив причинно-наслідкового зв`язку та не надав обґрунтування заявленої до стягнення суми моральної шкоди. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій він не погоджується з пропуском строку звернення до суду. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача у позивача виник вимушений прогул, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Від відповідача надійшли заперечення, в яких вказується, що право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульовано ч. 2 ст. 235 КЗпП України та не пов`язане виключно з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу та поновленням працівника на роботі. Посилається на постанову Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №466/1680/21. В судовому засіданні 21.09.2023 представником позивача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта з питань права, виготовленого доктором юридичних наук за спеціальністю «Трудове право; право соціального забезпечення» Рим Оленою Михайлівною 18.07.2023. 21.09.2023 протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи висновок експерта з питань права. В судовому засіданні 21.09.2023 представником відповідача заявлено клопотання про виклик експерта з питань права для роз`яснення наданого висновку та відповіді на поставлені питання. 21.09.2023 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик експерта з питань права, оскільки воно зводиться до незгоди з висновком експерта з питань права. 21.09.2023 протокольною ухвалою суду до матеріалів справи долучено заперечення щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Надала пояснення аналогічні викладеним в відзиві на позовну заяву та запереченнях. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази по справі, дійшов до наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.04.2017 №1066/ос 26.04.2017 [PERSON] призначено на посаду директора регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Наказами ПАТ «Укрзалізниця» № 129 від 01.11.2017 р. та № 137 від 23.11.2017 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.12.2017 у справі №461/8132/17 накази ПАТ «Укрзалізниця» № 129 від 01.11.2017 р. та № 137 від 23.11.2017 р. визнано незаконними та скасовано. Наказом № 04 від 09.01.2018 року та № 14 від 25.01.2018 року [PERSON] звільнено з посади директора регіональної філії «Львівська залізниця» за пунктом 1\~ст. 41 КЗпП України. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2018 року у справі №461/605/18 визнано незаконними та скасовано накази ПАТ «Укрзалізниця» № 04 від 09.01.2018 року та № 14 від 25.01.2018 року. Поновлено [PERSON] на посаді директора регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 25.01.2018. Наказом АТ «Укрзалізниця» №291/ос від 08.02.2019 року [PERSON] поновлено на посаді директора регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 25.01.2018 року. Наказом АТ «Українська залізниця» «По особовому складу» від 02.10.2019 року № 1939/ос директору регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] встановлено режим неповного робочого тижня: робочий день понеділок та режим неповного робочого дня протягом однієї години з 08:00 год. до 09:00 год., починаючи з 12.12.2019 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.03.2020 року у справі №461/8296/19 визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» «По особовому складу» від 02 жовтня 2019 року №1939/ос. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 22.04.2020 №753/ос [PERSON] 24.04.2020 звільнено з посади директора регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» по закінченню строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивачем заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.12.2019 року по 23.04.2020 року в сумі 400151,61 грн. з підстав незаконної зміни йому істотних умов праці (встановлення режиму неповного робочого тижня та неповного робочого дня). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Зі змісту наведеної норми вбачається, що вона не регулює правовідносини, пов`язані з незаконною зміною істотних умов праці. У висновку експерта з питань права від 18.07.2023 зазначається, що незаконне встановлення працівнику режиму неповного робочого тижня та неповного робочого дня свідчить про незаконне переведення на іншу роботу, а час, який працівник не працював з вини роботодавця є вимушеним прогулом. Час, який працівник не працював з вини роботодавця через незаконне встановлення йому режиму неповного робочого тижня та неповного робочого дня, є вимушеним прогулом, тому до цих правовідносин за аналогією можна застосувати норму, передбачену ч. 2 ст. 235 КЗпП України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~115\~ЦПК України\~висновок експерта\~у галузі\~права не\~є доказом,\~має допоміжний\~(консультативний)\~характер і\~не є\~обов`язковим для\~суду. Суд враховує висновок експерта з питань права від 18.07.2023, проте не вважає за можливе застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України до спірних правовідносин за аналогією виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Правове регулювання зміни істотних умов праці закріплено у ст. 32 КЗпП України, прийнятого 10.12.1971 року, що не дає підстави стверджувати про виникнення нової життєвої ситуації. Щодо ототожнення у висновку експерта з питань права від 18.07.2023 зміни істотних умов праці з переведенням на іншу роботу, слід звернути увагу на наступне. Зміст ст. 32 КЗпП України свідчить, що зміна істотних умов праці та переведення працівника на іншу роботу не є тотожними, що вбачається як з назви даної норми, так і з правових наслідків, які виникають при зміні істотних умов праці та переведенні працівника на іншу роботу. Так,\~при переведенні\~працівника на\~іншу роботу\~йому доручається\~ інша\~робота,\~або та\~ж сама,\~але на\~іншому підприємстві,\~або робота\~на цьому\~ж підприємстві,\~але в\~іншій місцевості.\~Зміна істотних\~умов праці\~передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Судом враховуються висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №466/1680/21, правовідносини у якій пов`язані зі зміною істотних умов праці працівнику, згідно яких суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши норми частин першої, другої\~статті 235 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги (стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи). Так, суд першої інстанції у даній справі відмовляючи у задоволенні вказаної позовної вимоги виходив з того, що незаконне переведення на іншу роботу та зміна істотних умов праці не є тотожними. При зміні істотних умов праці, особа на іншу роботу не переводиться, а продовжує працювати на тій же роботі. \~Ст. 235 КЗпП України може бути застосована лише у випадку винесення рішення про поновлення працівника на роботі (відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 р. по справі №369/4878/19). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно\~відмовити. У контексті вирішення цієї справи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому вони теж не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в даній справі за рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати\~залишити за позивачем.

Outcome: dismissed