Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» заробітної плати за 05 липня 2021 року; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 55 днів; вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, згідно ст.44 КЗпП України; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 05 липня 2021 року позивача було поновлено на посаді головного бухгалтера ДП «ЦСЕНСМ» згідно наказу ДП «ЦСЕНМС» від 05.07.2021 року №59-к/тр «Про поновлення [PERSON] » на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2021 року № 761/41245/19. Вказане рішення було виконано частково, однак не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та не компенсовано судовий збір. Враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства 05.07.2021 звільнилася з посади головного бухгалтера ДП «ЦСЕНСМ» на підставі заяви, погодженої в установленому порядку згідно наказу ДП «ЦСЕНМС» від 05.07.2021 №60-к/тр «Про звільнення [PERSON] » на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що зроблена відмітка у трудовій книжці. Відповідно до вказаного наказу відповідач повинен був провести остаточний розрахунок з позивачем заробітної плати, компенсацію невикористаної відпустки за відпрацьований період з 27.09.2019 по 04.07.2021 року у розмірі 55 календарних днів та вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України. З метою отримання доказів наявності та розміру заборгованості перед позивачем 18.08.2021 на адресу відповідача було направлено запит. Однак всупереч вимогам закону станом на дату подачі даної заяви до суду Відповідач інформації не надав. Станом на дату подання позову відповідач не здійснив виплату, що стало підставою звернення позивача до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального провадження у підготовче судове засідання. У березні 2023 року позивач подала заяву про зміну предмета позову, у якій вказала, що відповідач у порушення вимог закону не повідомив позивача про належні до виплати при звільненні суми. Також позивач вказала, що у порушення вимог закону відповідач не відобразив у Єдиній звітності з ЄСВ і ПДФО за 2 та 3 квартал 2021 року наказ «ДП «ЦСЕНСМ» від 05.07.2021 №59-к/тр про поновлення позивача на роботі, а тому їй не було нараховано заробітну плату за травень 2021 року, червень 2021 року, липень 2021 року. Також не відображено компенсацію відпустки 55 днів та 3 розміри середньомісячної заробітної плати як вихідної допомоги при звільненні, що свідчить про несплату ЄСВ, ПДФО та ВЗ за вказані періоди. Позивач зазначила, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2021 у справі №761/41245/19 середньоденна заробітна плата станом на 01.05.2021 становить 937 грн 55 коп. З урахуванням зазначеного позивач просить суд - зобов`язати відповідача нарахувати остаточний розрахунок згідно наказу від 05.07.2021 № 60-к/тр «Про звільнення [PERSON] за 2021 рік у сумі 151 883,10 грн, з яких: 38 439,55 грн - заробітна плата за період з 01.05.2021 по 05.07.2021, 51 565, 25 грн - в липні грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 55 днів, 61 878, 30 грн - в липні 2021 року вихідна допомога у розмірі трьохмісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України; - подати уточнюючі звіти податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 2 та 3 квартал 2021 року; - сплатити єдиний соціальний внесок в розмірі 22% - 33 414, 28 грн за 2021 рік. Стягнути з відповідача на користь позивача станом на 02.03.2023 667 500, 59 грн, з яких: - 38 439,55 грн - заробітна плата за період з 01.05.2021 по 05.07.2021, 52 565,25 грн - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 55 днів, - 61 878,30 грн - вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, - середній заробіток за весь час затримки по день по день фактичного розрахунку, що станом на 02.03.2023 становить 399 396, 30 грн, втрати від інфляції за весь час затримки виплати заробітної плати , грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги за період з 06.07.2021 по 02.03.2023 по день фактичного розрахунку, що станом на 02.03.2023 становить 103 563, 65 грн, - 3% річних за весь час затримки виплати заробітної плати , грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги за період з 06.07.2021 по 02.03.2023, по день фактичного розрахунку, що станом на 02.03.2023 становить 12 757, 56 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги з урахування заяви про зміну предмету позову, просить їх задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Фонд державного майна України у судове засідання явку свого представника не забезпечив, у наданих суду письмових поясненнях просить суд розгляд справи проводити без участі представника Фонду. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити у повному обсязі. Відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання повторно явку свого представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв чи клопотань до суду від відповідача не надходило. З урахуванням зазначеного суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Беручи до уваги зазначене та згоду сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як встановлено при розгляді справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року у справі № 761/41245/19 визнано незаконним та скасовано наказ №138-к/тр від 27.09.2019 ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 374 082 грн. 45 коп. 05 липня 2021 року [PERSON] було поновлено на посаді головного бухгалтера ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» згідно наказу ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 05.07.2021 року №59-к/тр про поновлення [PERSON] на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2021 року № 761/41245/19. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року у справі № 761/41245/19 ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» не виконано. На підставі заяви [PERSON] , погодженої в установленому порядку згідно наказу ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 05.07.2021 року №60-к/тр на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України [PERSON] звільнено 05.07.2021 з посади головного бухгалтера ДП «Центрсертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», про що зроблена відмітка у трудовій книжці. Відповідно до п.2, п.3 наказу ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 05.07.2021 року №60-к/тр про звільнення [PERSON] необхідно було провести остаточний розрахунок заробітної плати, компенсацію невикористаної відпустки за відпрацьований період з 27.09.2019 по 05.07.2021 року у розмірі 55 календарних днів та вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України. 28.07.2021 позивач звернулася до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» із заявою про проведення остаточного розрахунку заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 55 календарних днів та виплати вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України. Також 18.08.2021 з метою отримання доказів наявності та розміру заборгованості перед позивачем на адресу відповідача було направлено запит, проте ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» у порушення вищезазначеної норми не повідомив позивача письмово про належні до виплати суми при звільненні. Позивач зазначає, що відповідачем не відображено у Єдиній звітності з ЄСВ і ПДФО (Податковому розрахунку з ЄСВ та ПДФО/ВЗ) за 2 та 3 квартал 2021року наказ ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 05.07.2021 року №59-к/тр про поновлення [PERSON] на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2021 року № 761/41245/19. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] не було нараховано заробітну плату за травень 2021 року, червень 2021 року та за липень 2021 року (з 01.07.2021 по 05.07.2021 року день звільнення), також не відображено компенсацію відпустки 55 днів та 3 розміри середньомісячної заробітної плати як вихідну допомогу при звільненні (копія Довідки 7 ОК додається), що в свою чергу свідчить про несплату ЄСВ, ПДФО та ВЗ за вказані періоди. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.04.2021 року № 761/41245/19 середньоденна заробітна плата позивача станом на 01.05.2021 року становила 937,55 грн. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Згідно із частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а з разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Роботодавець зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст. 49 КЗпП України). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Усі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» не здійснив нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати за період 01.05.2021 - 05.07.2021, а саме остаточного розрахунку при звільненні 05.07.2021 року, та не повідомив позивача письмово про належні їй до виплати суми при звільненні, чим грубо порушив наведені вище вимоги закону. Таким чином, ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» позивачу належало нарахувати заробітну плату за травень 2021 року -18 робочих дні, червень 2021 року - 20 робочих днів, липень 2021 року - 3 робочих дня, що загалом складає 41 робочий день, у сумі 38 439,55 грн, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати станом на 01.05.2021 у розмірі 937,55 грн, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Під час розгляду справи представником відповідача не було спростовано факту наявності у підприємства заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати за період з 01.05.2021 по 05.07.2021, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч наведеним законодавчим положенням ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» при звільненні позивача не виплатило належну їй до виплати суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, про що зазначило у наказі про звільнення позивача від 05.07.2021. Під час розгляду справи представником відповідача не було спростовано факту наявності у підприємства заборгованості перед позивачем з виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ст. 24 Закону України «Про відпустки»). Якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку, то в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої ст. 4 Закону України «Про відпустки». Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. З розрахунку позивача вбачається, що компенсація за невикористані дні відпустки за відпрацьований період з 27.09.2019 по 05.07.2021 у кількості 55 календарних днів становить 51 565,25 грн. Наданий [PERSON] розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки відповідає вимогам закону. Відповідачем не спростований наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки. За таких обставин, загальна сума компенсації за невикористані дні відпустки за відпрацьований період з 27.09.2019 по 05.07.2021 складає 51 565,25 грн. Позивач також просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, що станом на 02.03.2023 року становить 399 396,30 грн. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок, згідно якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.07.2021 по 02.03.2023 становить 399 396,30 грн. Таким чином, вказана сума підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Суд не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі, оскільки відповідачем не надано у розпорядження суду будь - яких заперечень щодо заявленої позивачем суми до виплати та розрахунку наданого позивачем. При цьому до «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України. Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до підпункту є пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, цей порядок застосовується у випадках виплати вихідної допомоги. З урахуванням наведених норм закон позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, що складає 61 878,30 грн, згідно наданого позивачем розрахунку, який є вірним та не спростований відповідачем. Позивач також просить стягнути інфляційні втрати та 3 % річних від суми заборгованості, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України з урахуванням невиконання відповідачем зобов`язання по сплаті заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги за період з 06.07.2021 по 02.03.2023. Судом встановлено, що своєчасно не отриманий дохід стався не з вини позивача. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Однак передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо заборгованості із заробітної плати, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України. Крім того судом встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року у справі № 761/41245/19 визнано незаконним та скасовано наказ №138-к/тр від 27.09.2019 ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 374 082 грн. 45 коп. Згідно даних з Форми ОК-7 Індивідуальні відомості про застраховану особу вбачається, що ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» не здійснило перерахування страхових внесків на загальне державне соціальне страхування щодо позивача, за період за 2 та 3 квартал 2021 року Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року, який вступив в дію з 01.01.2004 року страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Таким чином з 01 січня 2004 року враховується не трудовий, а страховий стаж. Стаття 24 Закону визначає періоди, з яких складається страховий стаж. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (наданих послуг) за цивільно-правовими договорами (ст.7 Закону №2464-VI). Порядок нарахування єдиного внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка стягнута за рішенням суду визначено абз.2 ч.2 ст.7 Закону №2464-VI. Так, для осіб, яким після звільнення з роботи згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Відповідно до ч.6 ст.7 Закону №2464-VІ, єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Частина 5 статті 8 Закону №2464-VІ визначає, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Вказані суми відображаються у Звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435. Отже, нормами Закону №2464-VІ саме на роботодавця покладено обов`язок щодо розрахунку та сплати єдиного соціального внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка була стягнута за рішенням суду. Тому відповідач зобов`язаний був нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо позивача за 2 та 3 квартал 2021 року та сплатити єдиний соціальний внесок в розмірі 22 % - 33 414 грн. 28 коп за 2021 рік. Звертаючись до суду за захистом своїх прав як особи застрахованої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач надала суду довідку про індивідуальні відомості застрахованої особи, облік якої веде Пенсійний фонд України (довідки форми ОК-7), де не відображені відомості ні про нараховану заробітну плату, ні про перерахований ЄСВ. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач в порушення наведених норм матеріального права, не здійснив відповідно до чинного законодавства нарахування та не сплатив відносно позивача єдиний внесок на загальне державне соціальне страхування за вказаний період. Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про Позивача (довідки ОК-7), як застраховану особу не відображали страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за вказаний період, що зумовило зменшення страхового стажу позивача. Тому з урахуваннях зазначених норм закону та встановлених судом обставин справи вказані вимоги позивача підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 522,80 грн.

Outcome: partial