Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.03.2023 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку у праві спільної власності на квартиру, встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права користування, яким просить визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 14,5 м.кв.; виділити у користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житлові кімнати площею 16,9 кв.м. та площею 12,2 кв.м. (з балконом 2,64 кв.м.); залишити у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] коридор площею 16,4 кв.м.: кухню площею 9,3 кв.м.; вбиральню площею 1,0 кв.м.; ванну кімнату площею 2,9 кв.м.; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у здійсненні права користування, шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до розпорядження органу приватизації Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 10.04.2008 року № 589 було приватизовано квартиру [ADDRESS] на 4-х осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , частки у праві спільної сумісної власності у спірній квартирі не визначались, а тому вони є рівними. Вказана квартира складається з: коридору площею 16,4 кв.м.: кухні площею 9,3 кв.м.; вбиральні площею 1,0 кв.м.; ванної кімнати площею 2,9 кв.м.; житлової кімнати площею 16,9 кв.м., 14,5 кв.м. та 12,2 кв.м. з балконом площею 2,64 кв.м. Зазначила, що відповідачі відмовляються укласти договір про поділ нерухомого майна спірної квартири, а через не виділення частки майна в натурі та відсутність у позивача оригіналу документу про право власності на частину вказаної квартири, позивач не має можливості розпоряджатись своїм майном на свій розсуд. Крім того, зазначила, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, вона змушена винаймати собі житло, оскільки постійно виникають сварки. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою в позасудовому порядку. Внаслідок численних конфліктів із відповідачами стан здоров`я позивача помітно погіршився. Подальше існування у подібних умовах позивач вважають для себе неприйнятним, потребує встановлення судом справедливого, чіткого та зрозумілого відповідачам порядку користування квартирою. У зв`язку з викладеним позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з вимогою про визнання права власності на частку у праві спільної власності на квартиру, встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права користування. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року було відкрито провадження у справі. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позові, просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на поданий 20.04.2023 року відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних долях по 1/4 квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.04.2008 року Святошинською районною у м. Києві Радою (а.с. 58). Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з коридору площею 16,4 кв.м.: кухні площею 9,3 кв.м.; вбиральні площею 1,0 кв.м.; ванної кімнати площею 2,9 кв.м.; житлової кімнати площею 16,9 кв.м., 14,5 кв.м. та 12,2 кв.м. з балконом площею 2,64 кв.м. Між співвласниками існує довготривалий конфлікт, що не оспорюється жодною зі сторін. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок про те, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Враховуючи, що позивач на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.04.2008 року є співвласником 1/4 частини спірної квартири, яка в установленому законом порядку зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 6291 23.04.2008 року, та зважаючи що відповідачами не заперечується факт належності позивачу 1/4 частини спірної квартири, то позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року. Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 150 ЖК Української України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу. Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у квартирі немає. Визначений сторонами порядок користування квартирою не враховує інтересів усіх співвласників квартири [ADDRESS] , а отже не може бути визначений судом, як такий що відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Протягом судового розгляду справи стороною позивача не було доведено фактів перешкоджання відповідачами йому у користування спірною квартирою, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою не підлягають задоволенню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed