Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

У травні 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Військової частини [NUMBER] , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що є власником земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3222481201:01:006:5070, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Позивач зауважує, що земельну ділянку він отримав на підставі рішення № 30-35 тридцятої сесії Віто-Поштової сільської ради 7 скликання від 30 листопада 2017 року, за яким земельну ділянку було йому передано безкоштовно у власність в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок. [PERSON] вказує на те, що 22 квітня 2018 року мав намір прибути для огляду власної земельної ділянки, проте не зміг потрапити на територію, оскільки вона була огороджена парканом, а біля паркану були присутні працівники військової частини [NUMBER] , які пояснили, що огороджена територія належить військовій частині, проте підтверджуючих цей факт доказів не надали. Позивач вважає, що його право на володіння спірною земельною ділянкою було порушене шляхом обмеження його права доступу до ділянки, володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою. 08 травня 2018 року позивач отримав лист від сільської ради, в якому йому було повідомлено, що спірна земельна ділянка належить йому на праві власності, водночас була огороджена військовою частиною [NUMBER] з метою недопущення проникнення сторонніх осіб на територію військової частини. Позивач наголошує на тому, що факт встановлення огорожі військовою частиною [NUMBER] підтверджений листом № 303/25-2808 від 08 травня 2018 року. Позивач вважає, що правомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, водночас протиправно, за відсутності на те законних підстав позбавлений права користування належним йому нерухомим майном. За таких підстав [PERSON] просить суд: 1.усунути перешкоду у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1 га, кадастровий номер 3222481201:01:006:5070, розташованою за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов`язання військової частини [NUMBER] знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку; 2.зобов`язати військову частину [NUMBER] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності, користування, володіння, розпоряджання належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,1 га, кадастровий номер 3222481201:01:006:5070, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 01 червня 2018 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2018 року № 444 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18 про відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя, рішення зборів суддів від 13 липня 2018 року шляхом проведення повторного автоматизованого розподілу справу призначено судді Дубас Т. В. У відзиві від 24 липня 2018 року на позовну заяву [PERSON] . Київське квартирно-експлуатаційне управління зазначило, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, оскільки позивач не зазначив чітко зміст вимог саме до зазначених відповідачів - військової частини [NUMBER] та Київського КЕУ. Крім того, відповідач вважає, що земельна ділянка, частину якої орган місцевого самоврядування виділив у власність позивачу, належить до земель оборони. Оскільки передання частини земель оборони відбулося без погодження з Міністерством оборони України, то відповідач вважає, що рішення органу місцевого самоврядування про безоплатну передачу ділянки у власність позивача суперечить вимогам закону. За таких обставин відповідач вважає, що позивач не може висувати вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки набув право власності на спірну земельну ділянку незаконно. Крім того, відповідач наголошує на тому, що питання щодо законності рішення органу місцевого самоврядування, яким було передано земельну ділянку у власність позивача, вирішується у справі № 810/3226/16. За таких обставин відповідач вважає, що задоволення позовних вимог [PERSON] порушить права оборонної установи та знівелює положення чинного законодавства щодо правового режиму та порядку використання земель оборони. У липні 2018 року військова частина [NUMBER] надала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що відповідно до Відомості наявності та використання земельних ділянок на обліку Київського КЕУ перебуває земельна ділянка в/м № [NUMBER] загальною площею 31,7 га. Державний акт про право користування земельною ділянкою не виготовлювався. Управління Держземагенства у Київській області повідомило про те, що у межах Віто-Поштової сільської ради за Міністерством оборони України обліковується земельна ділянка площею 32 га. Право на користування земельною ділянкою було надане військовій частині [NUMBER] рішенням Ради Міністрів УРСР від 06 червня 1995 року № 665-027-рс. Заходи з виготовлення правовстановлюючих документів заплановані на 2019 рік. Військова частина [NUMBER] не визнає позовні вимоги, оскільки вважає, що порушення порядку використання земель оборони спричиняє шкоду Міністерству оборони України, а отже і інтересам держави. Відповідач наголошує на тому, що передача земель оборони може здійснюватися лише з погодження з міністром оборони України, або за його дорученням начальника ГУ розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Оскільки відведення спірної земельної ділянки не погоджувалося у передбаченому законом порядку з Київським КЕУ, згода на припинення права постійного користування спірною земельною ділянко або інші необхідні дозволи Київським КЕУ не надавалися. За таких підстав відповідач вважає, що відсутні законні підстави виникнення права власності позивача на спірну земельну ділянку, що спростовує підстави вимог щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Ухвалою від 02 листопада 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до розгляду по суті. Рішенням від 14 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Верховний Суд постановою від 13 листопада 2019 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою від 23 вересня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. У листопаді 2020 року суд отримав відзив військової частини [NUMBER] на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач зазначає те, що органом місцевого самоврядування виділено земельну ділянку позивачу всупереч вимогам закону, право постійного користування земельною ділянкою площею 32 га належить військовій частині, в зв`язку з чим відповідач не визнає позовні вимоги. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2020 року № 798 в зв`язку з перебуванням судді Пінкевич Н. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами призначено повторний автоматизований розподіл та справу призначено судді [PERSON] Ухвалою від 07 квітня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. У листопаді 2021 року військова частина [NUMBER] надіслала до суду письмові пояснення, в яких наполягає на тому, що позовні вимоги сформовані неточно, не дають змоги встановити, до кого з відповідачів заявлені, а також наголошує на відсутності законних підстав для виникнення права власності у позивача на спірну земельну ділянку, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року № 519 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення судді [PERSON] , відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя шляхом повторного автоматизованого розподілу справу призначено судді Фінагеєвій І. О. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що рішенням від 30 листопада 2017 року № 30-35 Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області передала безкоштовно у власність в межах норм безоплатної передачі [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:5070, площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області. Внесла зміни до Державного земельного кадастру. Право власності зареєструвала в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області рішенням від 10 жовтня 2006 року затвердила матеріали інвентаризації земельної ділянки площею 31,9862 га під розташування військової частини, яка розташована в [ADDRESS] , а також надала дозвіл військовій частині [NUMBER] на збір технічної документації для оформлення права постійного користування землею площею 31,9862 га під розміщення військової частини, розташованої в [ADDRESS] . Зобов`язала військову частину [NUMBER] оформити технічну документацію згідно з чинним законодавством. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:5070, площею 0,1 га з призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, вказана земельна ділянка станом на 27 листопада 2017 року перебувала у комунальній власності. Власником ділянки значилася Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області. З копії кадастрового плану земельної ділянки суд встановив, що по периметру спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:5070, площею 0,1 га оточували: від точки А до точки Б - землі загального користування (проїзд), від точки Б до точки В - землі Віто-Поштової сільської ради, точки В до точки Г - землі Віто-Поштової сільської ради, від точки Г до точки А - землі Віто-Поштової сільської ради. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2017 року право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3222481201:01:006:5070, з 04 грудня 2017 року зареєстроване за [PERSON] 24 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до Віто-Поштової сільської ради з запитом щодо надання роз`яснень з приводу статусу земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5070, до якої позивач не міг потрапити, оскільки йому в цьому заважали наявна на ділянці огорожа та представники Міністерства оборони України. 07 травня 2018 року Віто-Поштова сільська рада надала відповідь на вказаний запит, за змістом якого роз`яснила [PERSON] , що земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:006:5070 є його приватною власністю на підставі прийнятого сільською радою рішення, яке ніким не скасоване. Також орган місцевого самоврядування зауважив, що станом на 30 червня 2016 року державою не були зареєстровані права на спірну земельну ділянку, а рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 червня 2016 року № 8-98 було надано дозвіл військовій частині [NUMBER] на збір технічної документації для оформлення права постійного користування землею площею 12,2044 га під розміщення військової частини, яка розташована в [ADDRESS] . З копії листа від 08 травня 2018 року суд встановив, що цим листом Київське КЕУ повідомило Віта-Поштову сільську раду про те, що ним розпочато геодезичні роботи щодо формування земельних ділянок та визначення (уточнення) меж та площ частин земельної ділянки військового містечка. На ПвК «Центр» покладено завдання невідкладно вжити заходів щодо поновлення огорожі військового містечка № [NUMBER] в [ADDRESS] . Роботи щодо встановлення стовпів та натяжки на них дротів на цій земельній ділянці виконувалися представниками військової частини [NUMBER] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, [PERSON] вказує на наявність на його ділянці паркану, встановленого представниками відповідачів, який заважає йому користуватися земельною ділянкою. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Негаторний позов - вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння. Об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно, що перебуває у власності та фактичному володінні позивача. Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння. Особливою ознакою негаторного позову є те, що така вимога може бути заявлена лише під час існування порушення. Суд на підставі матеріалів справи встановив, що власником спірної земельної ділянки є позивач [PERSON] , отже вказана особа у разі порушення її права на володіння, користування та розпоряджання нерухомим майном має право вимагати усунення порушень у користування належним на прав власності майном. Умовою задоволення негаторного позову є встановлення протиправності дій відповідача. Отже, суду надати оцінку в сукупності поясненням учасників спору, доказам в матеріалах справи та встановити наявність та доведеність порушення права позивача на володіння належним йому на праві власності нерухомим майном на час пред`явлення позову. Концепція справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її права користування земельною ділянкою діями відповідача шляхом побудови паркану на земельній ділянці всупереч відсутності на те правових підстав. Матеріали справи не містять доказів того, що на земельній ділянці, належній на праві власності позивачу, знаходиться паркан, встановлений відповідачами. Суд надає оцінку копії листа Київського КЕУ від 11 квітня 2018 року № 02-26/303, в якому відповідач вказав, що паркан на території військового містечка № [NUMBER] було збудовано представниками військової частини [NUMBER] , проте в розумінні статті 80 ЦПК України такий доказ не є достатнім, оскільки не містить вичерпних даних, які дозволяють встановити наявність паркану на території належної на праві власності позивачу земельної ділянки. Не є достатнім доказом наявності паркану на території вказаної ділянки посилання Віто-Поштової сільської ради в листі від 07 травня 2018 року № 02-26/389 на те, що на зустрічі сільського голови Віто-Поштової сільської ради з командиром військової частини [NUMBER] було зазначено про те, що військовою частиною було огороджено парканом земельні ділянки, на якій, зокрема, знаходиться земельна ділянка, якою володіє на праві приватної власності позивач. Суд наголошує на тому, що відповідачі, стверджуючи про незаконність передання Віто-Поштовою сільською радою земель оборони у приватну власність третім особам, не визнавали факт порушення права позивача шляхом встановлення паркану на належній йому земельній ділянці, натомість доводи відповідачів зводилися виключно до обґрунтування незаконності розпоряджання землями оборони Віта-Поштовою сільською радою, а тому факт порушення свого права підлягав доведенню позивачем у загальному порядку. Таким чином, вищевказані обставини не є достатніми в контексті вимог статті 80 ЦПК України, оскільки не дають однозначних підстав стверджувати про факт порушення права позивача на володіння земельною ділянкою. Суд наголошує на тому, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. З огляду на такі вимоги до судового рішення як акту правосуддя, покликаного забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права, суд зобов`язаний на підставі вичерпних доказів встановити факт порушення права особи та визначити спосіб поновлення порушеного права. Встановлення порушення права особи на підставі припущень процесуальним законодавством не допускається, оскільки є прямим порушенням принципу змагальності цивільного судочинства. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження.

Outcome: dismissed