Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] (далі по тесту - [PERSON] , позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 02.07.1982 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.2022 року розірвано. Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, звернулась до суду з даним позовом, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на майнове право 1/2 частину об`єкта інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва та по Договору про відступлення майнових прав № М64-3101/2017-7-02 від 10.01.2018 року, а саме квартиру [ADDRESS] , розташовану на 15-16 поверсі секція 4 об`єкту будівництва [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право власності на: майнове право 1/2 частину об`єкта інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва та по Договору про відступлення майнових прав № М64-3101/2017-7-02 від 10.01.2018 року, а саме квартиру [ADDRESS] ; автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] в розмірі 565 060 гривень 50 копійок. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 31.07.2023 р. від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення позову. Зазначив, що у вересні 2019 р. відповідач пішов з сім`ї та з цього часу припинились шлюбні відносини між сторонами. Проживаючи окремо 04.01.2020 р. відповідач придбав за свої особисті кошти автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Відповідач вважає даний автомобіль особистою приватною власністю, оскільки на момент його придбання шлюбні відносини подружжя припинились. Вказує, що у квітні 2021 р. відбувся добровільний поділ майна між подружжям, в результаті якого майнові права на об`єкт інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва, а саме квартиру [ADDRESS] залишилися за відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного. Судом встановлено, що з 02.07.1982 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.2022 року розірвано. (а.с.10) У період шлюбу сторони набули у власність майнові права на об`єкт інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва (а.с.12-28) та по Договору про відступлення майнових прав № М64-3101/2017-7-02 від 10.01.2018 року (а.с.30-31), а саме на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що зареєстровано 14.01.2020 р. на ім`я [PERSON] (а.с.33) Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України). Суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти під час окремого проживання подружжя, адже жодних належних та допустимих доказів (ст. ст. 77, 78 ЦПК України) на підтвердження зазначеного не подано. Доводи відповідача про те, що шлюбні відносини фактично на момент придбання автомобіля були припинені, а відтак спірний автомобіль є особистою приватною власністю чоловіка, суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не доведено факт окремого проживання подружжя у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин у відповідності до ч. 6 ст. 57 СК України. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль придбано сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. Відповідач не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Також, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України відповідач не надав доказів того, що у відповідності до добровільного поділу майна між подружжям, майнові права на об`єкт інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва, а саме квартиру [ADDRESS] залишилися за ним Отже з огляду на те, що заявлені до поділу майнові права на об`єкт інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва та по Договору про відступлення майнових прав № М64-3101/2017-7-02 від 10.01.2018 року, а саме на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, наявні підстави вважати їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з частини 1 статті 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи, що спірні майнові права на об`єкт інвестування за договором № 64-3101/2017-7 від 31.01.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва та по Договору про відступлення майнових прав № М64-3101/2017-7-02 від 10.01.2018 року, а саме на квартиру [ADDRESS] набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на майнові права по 1/2 частині об`єкта інвестування. Щодо позовних вимог стосовно автомобіля марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до цінової довідки про вартість автомобіля, виконаної ПП «Приват-Інвеста» (а.с.34-35) вартість автомобіля Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] складає 1 130 121 грн. Доказів на спростовання вказаної вартості автомобіля відповідачем не подано. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки автомобіль марки Fiat Ducato, 2006 року випуску VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за відповідачем, як фактичним користувачем, права власності на зазначений автомобіль та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частини 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 565 060 грн. 50 коп. (1 130 121 грн. : 2 = 565 060 грн. 50 коп.). Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved