Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . Заяву [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказала, що [PERSON] чинить на неї психологічний тиск, застосовує фізичну силу, погрожує, виражається нецензурною лайкою та без її дозволу та відома забирає дитину із дитячого садочка. 16 травня 2023 року [PERSON] за місцем проживання заявника, а саме: [ADDRESS] , в присутності малолітньої дитини, вчинив відносно [PERSON] домашнє насильство, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Також [PERSON] систематично здійснює погрози [PERSON] в телефонному режимі та виражається відносно неї нецензурною лайкою. 04 червня 2023 року органом опіки та піклування Смілянської міської ради\~ встановлено години щодо перебування [PERSON] з донькою [PERSON] , а саме: з 17 год. 00 хв. дня п`ятниці до 19 год. 00 хв.\~ дня неділі. 27 серпня 2023 року [PERSON] у вечірній час повторно здійснив насильство відносно заявника, а саме: зірвав золотий ланцюг, в результаті чого залишив на тілі [PERSON] тілесні ушкодження. Зважаючи на викладене [PERSON] звернулася до суду та просить видати відносно [PERSON] обмежувальний припис\~ із відповідними заборонами. У судове засідання заявник не з`явилася, надала суду заяву в якій розгляд справи просить проводити без її участі, на задоволенні заяви наполягала. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні заяви просив відмовити, посилаючись на те, що жодних протиправних дій відносно дружини не вчиняє, а зазначені заявником обставини є лише підставою, щоб\~ обмежити його спілкування з дитиною. Заслухавши пояснення заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 26 травня 2023 року. Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 червня 2023 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 26 червня 2023 року близько 15 години 30 хвилин за адресою: [ADDRESS] , вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного характеру, а саме висловлювався у її бік нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю. Як вбачається з відмітки суду постанова не набрала законної сили. Розділом IV Глави13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до\~ п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини 2 статті 3 наведеного вище Закону України). Визначення конкретних видів, передбачених ч.2 ст.26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно із висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] вказала, що [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів. Крім того, [PERSON] застосував до неї фізичне насильство та виражається нецензурною лайкою. Однак, суд приходить до висновку, що заявником у справі не надано достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому, у зв`язку із не виданням обмежувального припису. Суд враховує надану заявником постанову про притягнення [PERSON] до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства, а саме висловлювання відносно [PERSON] нецензурною лайкою, однак зазначає, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП вперше, що не може бути безумовною підставою для встановлення відносно нього обмежувального припису. У поданій заяві [PERSON] зазначила, що [PERSON] систематично здійснює\~ погрози та висловлюється відносно неї нецензурною лайкою в телефонному режимі, однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Також заявник зазначила, що [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження, однак, докази звернення [PERSON] до медичних установ та органів поліції з вказаного приводу відсутні. Суд зазначає, що заявником не надано доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних заявником у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства у контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків. Щодо видачі обмежувального припису\~ в частині заборони [PERSON] відвідувати дошкільний\~ заклад дочки [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно листа служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради\~ від 18 липня 2023 року №434/02-01 [PERSON] визначено порядок участі у вихованні дочки [PERSON] , а саме: двічі на місяць (через вихідні) з 17 год. п`ятниці до 19 год. неділі з ночівлею за місцем проживання батька, а також з метою оздоровлення дитини терміном до 10 днів (за спільною домовленістю між батьками). За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено такий висновок: Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства. Однак, слід зазначити, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняв будь-які дії відносно дочки [PERSON] , що свідчать про його жорстоке поводження з дитиною, вживання щодо дитини ненормативної лексики, образ та приниження заявником суду не надано. Наданий [PERSON] лист служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради про встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні дочки не є доказом вчинення протиправних дій відносно дитини. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані [PERSON] в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення [PERSON] фізичного чи психологічного насильства відносно заявника у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Outcome: dismissed