Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Держави в особі Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування шкоди. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з Держави в особі Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 271 350 (двісті сімдесят одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 00 копійок, заподіяну внаслідок неналежного виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 у справі №640/3113/21, а також витрати на проведення експертного психологічного дослідження у розмірі 7 928 (сім тисяч дев`ятсот двадцять вісім) гривень 76 копійок. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 року у справі №640/3113/21 позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволено повністю, та було визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 930020882357 від 29.12.2020 в частині застосування 60% від розміру заробітної плати при здійсненні перерахунку пенсії та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 у справі № 640/15471/20 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років з розрахунку 86% від розміру заробітної плати, визначеного у довідці прокуратури Донецької області від 15.05.2020 № 18-85-671, з 01.06.2020 та з урахуванням раніше проведених виплат. Судове рішення боржником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, не виконано. Через довготривале невиконання постановленого судового рішення, позивачу завдано моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог, просив суд відмовити. 06 вересня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого позивач заперечував обставини, викладені у відзиві, просив позовну заяву задовольнити. Позивач в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у справі №640/3113/21 позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 930020882357 від 29.12.2020 в частині застосування 60% від розміру заробітної плати при здійсненні перерахунку пенсії та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 у справі № 640/15471/20 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років з розрахунку 86% від розміру заробітної плати, визначеного у довідці прокуратури Донецької області від 15.05.2020 № 18-85-671, з 01.06.2020 та з урахуванням раніше проведених виплат. Рішення суду набрало законної сили 03 грудня 2021 року. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». 22 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про виконання судового рішення. Листом Відповідача №1864-38736/С-02/8-2600/22 від 20.01.2022 було повідомлено про розпочате здійснення заходів щодо проведення перерахунку пенсії на виконання судового рішення. 24 січня 2022 року [PERSON] звернувся до Відповідача з приводу отримання інформації про виконання судового рішення. Листом №3761-2143/С-03/8-2600/22 від 10.02.2022, підписаним заступником начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, повідомлено, що судове рішення в межах резолютивної частини виконано, розмір пенсії з 01.06.2020 становить 36 206,00 грн. Вважаючи надану відповідь протиправною, 16 лютого 2022 року на особистому прийомі у керівника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Сюсяйло Олегом Миколайовичем подано скаргу, яку зареєстровано за №5094/С-2600-22. Листом Відповідача №5987-5094/С-02/8-2600/22 від 04.04.2022, який підписано начальником Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, було повідомлено про належне проведення перерахунку. Звернення з аналогічних підстав [PERSON] також подавались на адресу Відповідача 07.02.2022 та 08.02.2022, які зареєстровано за № ВЕБ-26002-Ф-013748 (вх. №3969/С-2600-22) та за № ВЕБ-26002-Ф-С-22-013904 (вх.. №3992/С-2600-22). Відповідь на них надано листом №6314-3969/С-02/8-2600/22 від 07.04.2022. [PERSON] було подано скарги до Пенсійного фонду України. На скарги від 03.05.2022 та від 20.05.2022 Пенсійний фонд України надіслав листи №10769-11301/С-03/8-2800/22 від 20.05.2022 та №13405-13253/С-03/8-2800/22 від 17.06.2022, у яких зазначалось про безпідставність скарг та про правомірність дій Відповідача. 22 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до Відповідача з листом щодо виконання рішення суду. На підставі поданого [PERSON] виконавчого листа, постановою від 18 січня 2022 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження № 68169893. 12 травня 2022 року державним виконавцем на адресу Відповідача направлено вимогу з наданням 5-и денного строку для добровільного виконання судового рішення. 20 травня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника - на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, штрафу у розмірі 5 100 грн. 02 червня 2022 року державним виконавцем повторно винесено постанову про накладення на боржника - на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, штрафу у розмірі 10 200 грн. Оскільки згідно з Довідкою про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії №18-85-671 від 15.05.2020, яка видана прокуратурою Донецької області, розмір заробітної плати для перерахунку склав 62 925,34 грн, розмір перерахованої на підставі судового рішення пенсії мав дорівнювати 54 115,80 грн (86 відсотки від заробітної плати). Натомість, з лютого 2022 року нараховується та виплачується пенсія у розмірі 36 206,00 грн. Розрахунок та виплата недоплаченої пенсії за період з 01.06.2020 по 01.02.2022 Відповідачем не здійснено. 21 грудня 2021 року [PERSON] звернувся по медичну допомогу до лікаря невролога, яким після попереднього огляду було призначено додаткові обстеження: здавання ряду аналізів крові, проходження енцефалограми головного мозку, магнитно-резонансної томографії тощо. Також лікарем було призначено вживання сильнодіючих ліків та виписано рецепти на їх придбання. Вказані обставини підтверджуються результатами досліджень від 22 грудня 2021 року, результатами магнитно-резонансної томографії від 30 грудня 2021 року, та рецептом від 04 січня 2022 року. Також [PERSON] звернувся по медичну допомогу у квітні 2022 року, яким після попереднього огляду було призначено додаткові обстеження: здавання ряду аналізів крові, проходження енцефалограми головного мозку, магнитно-резонансної томографії тощо. Вказані обставини підтверджуються результатами серологічних досліджень, результатами імунологічного дослідження, дослідження ІФА, дослідження (RT-PCR). Додатково вбачається, що після консультації з сімейним лікарем, [PERSON] було надано направлення до лікаря невролога КНП «Консультативно-діагностичний центр Печерського району м.Києва». Після консультації, лікарем надано направлення, у тому числі на проходження фізіотерапевтичних процедур, огляд ортопеда, проходження УЗД та інші. Згідно з висновком експертного дослідження №ЕД-19-23/16797-ПС від 10.04.2023, виконаного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Вропаєвою Н.В.: ситуація, що досліджується, є психотравмувальною для [PERSON] . Внаслідок психотравмувальної дії досліджуваної ситуації, особі [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода). Внаслідок довготривалого невиконання судового рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 року у справі №640/3113/21 [PERSON] спричинені моральні страждання (моральна шкода). Зміст та характер психічних (на моральному рівні) страждань [PERSON] безпосередньо зумовлені психотравмувальним впливом досліджуваної ситуації. За умови визнання судом заподіяння [PERSON] моральної шкоди, орієнтовний розмір її грошової компенсації може становити 40,5 МЗП (або у грошовому еквіваленті на момент складання висновку експертного дослідження - 271 350 грн). Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Право на судовий захист гарантується Конституцією України (статті 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України, пункт перший статті 6 Конвенції). Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі 750/1591/18-ц зазначалось: «Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду. Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас неспростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.». Крім того, у постанові Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі №405/3877/19 зазначено, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, оскільки в силу статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України). Аналізуючи вищевикладені обставини з огляду на норми Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням практики застосування ЄСПЛ її норм, а також норм Цивільного кодексу України і відповідних висновків Верховного Суду щодо правильного їх застосування, суд доходить наступних висновків. Виходячи із змісту резолютивною частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 у справі №640/15471/20 та враховуючи відомості, зазначені у довідці прокуратури Донецької області від 15 травня 2020 року №18-85-671, розмір пенсії Позивача після її перерахунку Відповідачем мав становити 54 115,80 грн. (62 925,34 * 86%). У такому розмірі пенсія Позивачу мала виплачуватись з 01.06.2020 року без обмеження її граничним розміром та з урахуванням проведених виплат. Однак, згідно з довідкою про доходи №0557 3450 5941 4516 та з випискою по картковому рахунку Позивача в АТ КБ «Приватбанк», Позивачем отримувалась пенсія у період з 01.06.2020 по 01.01.2021 у розмірі 34 476,04 грн, у період з 01.02.2021 по 01.01.2022 у розмірі 37 755,20 грн, у період з 01.02.2022 по теперішній час у розмірі 36 206,00 грн. Тобто її перерахунок у відповідності з вимогами судового рішення Відповідачем проведений не був. Таким чином, факт невиконання Відповідачем рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 у справі №640/15471/20 підтверджується обставинами справи і зазначеними доказами. З грудня 2021 року у Позивача погіршився стан здоров`я, що змусило його звертатися по медичну допомогу до лікаря невролога та до інших лікарів для додаткових обстежень за його направленнями. Також Позивач вимушений був проходити фізіотерапевтичні процедури та санаторно-курортне оздоровлення, що підтверджено відповідними медичними документами. Зазначеними обставинами підтверджується погіршення здоров`я Позивача, його стійкий та довготривалий характер. Згідно з висновком експертного дослідження №ЕД-19-23/16797-ПС від 10.04.2023 розлад психічного здоров`я Позивача був пов`язаний з його моральними стражданнями, викликаними несправедливим довготривалим невиконанням судового рішення та обмеженням його права на перерахунок пенсії, незадоволення його законних очікувань від своєчасного і повного його виконання. Моральні (психічні) страждання Позивача пов`язані та перебувають у прямому причинному зв`язку з довготривалим невиконанням Відповідачем рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 року у справі №640/3113/21. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в його житті, що призвело до негативних наслідків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з Держави в особі Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 271 350 (двісті сімдесят одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 00 копійок, заподіяну внаслідок неналежного виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2021 у справі №640/3113/21. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги було задоволено, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. З матеріалів справи вбачається, що на замовлення [PERSON] було проведено експертне дослідження №ЕД-19-23/16797-ПС від 10.04.2023 судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Вропаєвою Н.В. Відповідно до копії Акту №1986/23 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) вбачається, що загальна вартість робіт (послуг) становить 7 928, 76 гривень. А відтак вказана сума підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Outcome: approved