Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у шлюбі у період з 10 липня 2013 року по 13 жовтня 2021 року, під час якого за спільні кошти подружжя у розмірі 9 500 доларів США та 10 000 доларів США накопичених позивачем особистих коштів, було придбано транспортний засіб марки Mini модель Cooper R56, 2013 року, державний номер [NUMBER] . Посилаючись на те, що вищевказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю, стягнути із відповідача на користь у рахунок 1/2 частини автомобіля грошову компенсацію розмірі 316 575 грн, та визнати за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль. Вирішити питання про стягнення судових витрат. 20 лютого 2023 року судом відкрито провадження у справі. 17 квітня 2023 року до суду надійшов відзив від [PERSON] , в якому він посилався на те, що набув право приватної власності на автомобіль марки Mini модель Cooper R56, 2013 року, державний номер [NUMBER] , за укладеним договором купівлі-продажу з продавцем [PERSON] сплативши продавцю власні кошти у розмірі 430 000 грн., з яких сума 63 000 грн. була відкладена, а 15 000 доларів США були йому подаровані матір`ю [PERSON] за договором дарування від 21 січня 2020 року. Позивач не вживав жодних дій для отримання у спільну сумісну власність автомобіль Позивач отримав від відповідача кошти у розмірі 5 000 доларів США, як відшкодування часткової вартості придбаного автомобіля, в якості врегулювання в майбутньому майнових спорів, в тому числі в частині врегулювання поділу майна подружжя.Посилаючись на наведе, просив відмовити у позові. 2 травня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначала, що відповідачем не підтверджено жодними доказами джерело його доходу протягом 2019 року, не надано жодної довідки з місця роботи або довідки про доходи тощо.Щодо договору дарування грошових коштів, укладеного між відповідачем та його матір`ю [PERSON] , то договір дарування валютних цінностей фізичних осіб на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідчення, наданий позивачем договір нотаріально не посвідчений, тому є неналежним та не допустимим доказом, у відзиві у справі № 754/10657/22 про стягнення аліментів відповідач стверджував, що має на утриманні непрацездатну матір, що викликає сумнів у тому що вона мала кошти у розмірі 367 000 грн аби подарувати відповідачу. 9 травня 2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він вказував, що про необхідність нотаріального посвідченого договору дарування грошових коштів він дізнався після отримання грошових коштів, і мати відмовилася після виконання договору укладати фактично вже удавану угоду. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 10 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 5). 24 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 8048/2020/1895621, за умовами якого [PERSON] набув у власність автомобіль Mini модель Cooper R56, 2013 року, державний номер [NUMBER] , який і було зареєстровано на [PERSON] (а.с. 8, 53-54). 13 жовтня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/12048/21 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та. статті 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже зважаючи на те, що вказаний автомобіль було придбано у період зареєстрованого шлюбу сторін і за спільні кошти подружжя, суд визнає це майно об`єктом права спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання відповідача на те, що кошти які були витрачені на купівлі автомобіля були подаровані його матір`ю у розмірі 367 000 грн суд до уваги не бере. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Приписами ч. 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею першою Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю » від 19 лютого 1993 № 15-93, до валютних цінностей, зокрема, віднесено : валюту України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають у обігу та є законними платіжними засобами на території України. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Наданий відповідачем договір дарування від 21 січня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є 367 000 грн., нотаріально не посвідчений (а.с. 55-56). Таким чином, такий договір дарування не є належним доказом та не може підтверджувати ту обставину, що кошти отримані за ним були використані на придбання спірного автомобіля. Доводи відповідача, що він не знав про необхідність нотаріально посвідчення такого договору значення для вказаної справи не мають. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Верховний Суд у справі № 686/4314/15 наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Позивач погоджується на отримання грошової компенсації вартості автомобіля і просить стягнути з відповідача компенсацію її частки майна. Жодного альтернативного порядку поділу автомобіля відповідач не запропонував. Відповідно до наданого позивачем висновку (акту) з експертної оцінки вартість ТЗ Mini модель Cooper R56, 2013 року, державний номер [NUMBER] , складає 633 150 грн. (а.с. 11). Як вбачається, із відзиву відповідач не погоджується із такою оцінкою, і посилається на інтернет ресурс auto.ria.com де ціна таких автомобілів нижча. Оскільки відповідачем не надає належного доказу на спростування доводів позивача щодо оцінки спірного транспортного засобу, висновку експерта, не просить призначити експертизу автомобіля, який знаходиться у його користування, суд при визначенні розмірі компенсації бере до уваги експертний висновок наданий позивачем. Таким чином, суд вважає провести поділ транспортного відповідно до рівності часток подружжя, шляхом виділення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] транспортного засобу Mini модель Cooper R56, 2013 року, державний номер [NUMBER] , вартістю 633 150 грн, та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля у розмірі 316 575 грн. Отже на підставі досліджених судом доказів і оцінки наведених позивачем аргументів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог [PERSON] та задовольняє їх в повному обсязі. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3 165 грн. 75 коп. (а.с. 18).

Outcome: approved