Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Заявник 15.05.2023 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Заявник є уродженцем міста Севастополь Автономної Республіки Крим. В місті Севастополь жив за адресою: [ADDRESS] та навчався у школі № 24. Паспорт громадянина СРСР він отримав в 1990 році при досягненні 16 років. В 1999 році отримав паспорт громадянина України, який згодом загубив. Після закінчення школи з 1990 року працював учням автослюсаря в організації Севастополь тепломережа. В 1991 році влаштувався працювати учням на фабриці Ніни Онілової. У 2004 році Нахімовським районним судом м. Севастополь був засуджений до позбавлення волі на 3 роки за статтею 185 ч. 2 КК України. У 2009 році Ленінським районним судом м. Севастополь був засуджений до позбавлення волі на 7 років за статтею 187 ч. 2 КК України. Після звільнення з місць позбавлення волі в 2016 році він не повернувся на окуповану територію України АР Крим, а залишився мешкати в Херсонській області, де проживав до 2020 року. В 2021 році переїхав до міста Кривий Ріг, де звернувся до Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Саксаганського відділу у місті Кривому Розі для підтвердження факту проживання на території України на 24 серпня 1991 року та отримання паспорту громадянина України. На його звернення отримав відмову у видачі паспорту громадянина України, оскільки не вдалося підтвердити факт його проживання на території України на 24 серпня 1991 року. При зміні місця проживання з Кривого Рогу на м. Нікополь Дніпропетровської області заявник повторно звернувся до Міграційної служби України в Дніпропетровській області Нікопольського відділу для оформлення паспорту громадянина України та отримав відповідь № 1234 від 25.04.2023 року про відмову та рекомендацію щодо звернення до суду для встановлення факту особи та постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення факту проживання на території України йому необхідно для отримання паспорта громадянина України, тому єдиним способом забезпечення його прав є звернення до суду з заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 рік. Ухвалою судді від 08.06.2023 року заяву [PERSON] , заінтересована особа - Нікопольський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 рік - прийнято до розгляду в порядку окремого провадження, відкрито провадження по справі, призначено проведення судового засідання (а.с.18-19). 04.08.2023 року від заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшли пояснення (а.с.23-30), відповідно до яких просить відмовити [PERSON] у задоволенні заяви в повному обсязі, посилаючись на наступне. 07.04.2023 року [PERSON] звернувся до Нікопольського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області з приводу оформлення паспорта громадянина України у вигляді ІД-картки. Йому було повідомлено, що необхідно надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 рік та ідентифікації його особи. Для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року подаються такі документи: трудова книжка, військовий квиток, атестати або дипломи про навчання, свідоцтво про народження, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України» тощо. Згідно поданої заяви до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України та додатків до неї встановлено, що заявник не надав жодних документів, які підтверджують факт постійного проживання в Україні на 24 серпня 1991 року. У зв`язку з цим, просить відмовити в задоволенні даної заяви. Заявник [PERSON] та представник заявника [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Нікопольського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області Оранська Д.С. в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала в повному обсязі, заперечувала проти задоволення заяви. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області для підтвердження факту проживання на території України на 24 серпня 1991 року та отримання паспорту громадянина України (а.с.6-7). За результатами перевірок було встановлено, що дійсно [PERSON] [INFO] відбував покарання з 21.04.2009 року по 16.02.2016 рік в Ладижинській ВК-39 Вінницької області, звідки й звільнений, що підтверджується довідкою про звільнення серії ВІН № 013709 від 16.02.2016 року (а.с.12-14). Також підтвердився і той факт, що дійсно на підставі ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 08.02.2016 року згідно ст. 42 КК України [PERSON] було зараховано строк попереднього ув`язнення та звільнено від покарання. Однак, з наданих відповідей також вбачається, що в матеріалах особової справи Ладижинської ВК № 39 відсутні копії документів, що посвідчують особу. Тому, проведеними перевірками не вдалося встановити місце постійного проживання на 24 серпня 1991 року та документ за паспортом зразка колишнього СРСР подальшому обміну паспорта громадянина України, оформленого з використанням бланків паспортів громадянина СРСР зразка 1974 року на паспорт громадянина України зразка 1993 року. Судом також встановлено, що заявник [PERSON] після зміни місця проживання з м. Кривого Рогу на м. Нікополь звертався до Нікопольського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо оформлення паспорта громадянина України, в зв`язку з його втратою (а.с.8-11). Однак, йому також було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України, відповідно до підпункту 3 пункту 100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 302, а саме: дані, отримані з бази даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію; відповідно до підпункту 5 пункту 100 Порядку, а саме: особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення та видачі паспорта. Також, заявнику було роз`яснено, що повторний розгляд заяви щодо оформлення паспорта громадянина України буде можливим після надання рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та ідентифікації його особи. Згідно ч.1 ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»№5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, слід керуватися також Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Для того, щоб встановити факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року у судовому порядку, заявник у своїй заяві повинен заявляти вимоги, які відповідають Закону України «Про громадянство України» та Указу Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 «Питання організації виконання Заокну України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року подаються такі документи: трудова книжка, військовий квиток, атестати або дипломи про навчання, свідоцтво про народження, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 р. з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України» тощо. Встановлення факту постійного проживання на території України [PERSON] необхідно для отримання паспорту громадянина України. Відповідно дост.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Ч. 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Враховуючи вищевикладене, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні судом не отримано достатніх доказів постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності станом на 24 серпня 1991 року. Заявником не надано жодних документів, які б підтверджували факт постійного проживання, що позбавляє суд моживості задовольнити вимоги заявника.

Outcome: dismissed