Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

У січні 2020 року до суду надійшов вказаний позов [PERSON] до Приватного підприємства «Фірма ЗЕТ», в якому позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд зобов`язати відповідача повернути майно останній, визначене в Додатку до договору позички №1 від 21.07.2016 року та передане за актом приймання-передачі від 21.07.2019 року на загальну суму 538735,00 грн, стягнути з відповідача на користь позивачки штраф у розмірі 107747,00 грн, а також судові витрати по справі, понесені позивачкою. Позов обґрунтовано тим, що 21 липня 2016 року між сторонами був укладений письмовий договір позички, відповідно умовам якого позивачка передала, а відповідач отримав у безоплатне строкове користування майно загальною вартістю на суму 538735,00 грн з обов`язком повернути останнє позивачці після спливу строку дії вказаного договору позички - один рік, дію якого було неодноразово продовжено. У свою чергу, позивачка, скориставшись своїм правом, передбаченим вказаним договором позички, 29.08.2019 року пред`явила відповідачу вимоги щодо розірвання вказаного договору та про повернення майна або сплату його вартості. Проте відповідачем вказаних вимог виконано не було, у зв`язку з чим позивачка була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 21 січня 2020 року провадження у справі було відкрито та постановлено здійснювати розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження. У свою чергу згідно ухвали суду від 18 лютого 2020 року було постановлено здійснювати розгляд вказаної справи за правилами загального позовного провадження. У судове засідання з`явилися позивачка та її представник, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог повністю та просив суд відмовити у задоволенні останніх. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому останній не погодився з доводами, викладеними у позові, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Посилався на те, що між сторонами були відсутні будь-які відносини позички, а самою позивачкою 25 та 26 січня 2018 року за відсутності відповідача було вивезено все вказане нею в позові майно з ПП "Фірма ЗЕТ" у невідомому напрямку, у той час як директор останньої, [PERSON] , перебував на лікуванні. Після його повернення жодних пояснень щодо вказаного від позивачки останнім отримано не було. При цьому 28.09.2018 року [PERSON] помирає, а співвласником та директором вказаного ПП стає колишня дружина померлого, [PERSON] , до котрої із вимогами про повернення зазначеного в спірному договорі позички майна звернулася позивачка. Але в ході проведення інвентаризації майна вказаного ПП [PERSON] було виявлено відсутність майна ПП на загальну суму 2205800,53 грн, про що останньою було подано заяву до правоохоронних органів. Також посилалався на те, що майно, схоже за переліком на зазначене позивачкою, перебувало у приміщенні офісу відповідача задовго до укладення спірного договору позички, а сам примірник договору, долучений позивачкою до позовної заяви, відрізняється від примірника такого ж договору, що перебуває у відповідача, при цьому оригінал останнього не містить дати його укладення. Також у відповідача відсутні будь-які акти прийому-передачі вказаного позивачкою майна. У зв`язку із вказаним відповідач вважає, що спірний договір навіть не був укладений між сторонами. Від представника позивачки до суду надійшла відповідь на відзив на позов, в якому останній не погодився з викладеними у відзиві доводами відповідача. Вказав, що відповідачем не доведено факт відсутності в приміщеннях ПП "Фірма ЗЕТ" майна, що було передане за спірним договором позички, а проведення інвентаризації є безпідставним та було здійснено із порушенням приписів законодавства. Посилається на те, що відповідачем фактично було підписано акт приймання-передачі майна за вказаним договором позички, що свідчить про факт укладення останнього між сторонами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено що між сторонами було укладено договір позички №1 від 21.07.2016, за яким позивач передає відповідачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений цим договором, майно згідно додатку № до цього договору (об`єкт позички), яке відповідач зобов`язується повернути позивачу після закінчення строку, встановленого договором; загальна вартість майна на момент передачі відповідачу становить 538735 грн. Відповідно до п. 3.2 договору «Об`єкт позички вважається переданим Позичкодавцем Користувачу з моменту підписання акта приймання-передачі об`єкту позички уповноваженими представниками Сторін та скріплення цього акта їх печатками.». При цьому п.2.4.1 та п.6.2 вказаного договору передбачено, що позичкодавець має право у будь-який час розірвати цей Договір та вимагати повернення об`єкту позички, а при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички він повинен сплатити на поточний рахунок позичкодавця штраф у розмірі 20% від вартості об`єкту позички (а.с.183-185). На підтвердження факту передачі майна за договором позички позивачем було надано копію додатку до договору позички «Акт приймання-передачі майна у позичку та місце його використання». В свою чергу відповідачем було надано «Акт приймання-передачі майна, що повернуто із позички» додатку від 08.09.2016 до договору позички №1 від 21.07.2016. Судом було призначено та експертними установами було проведено дві експертизи з аналізу висновків яких вбачається, що неможливо встановити точний зміст таких документів як «Акт приймання-передачі майна у позичку та місце його використання» та «Акт приймання-передачі майна, що повернуто із позички», оскільки ці документи складені на декількох аркушах які не прошиті між собою, виготовлені на різних друкувальних пристроях, в різний час, могли становити частини різних документів, неможливо встановити до якого документа відноситься друга сторінка акту з підписами сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 та 4 ст. 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Як вже раніше було встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позички №1 від 21 липня 2016 року. Відповідно до ст.827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.828, 836 ЦК України договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму. Отже, з приписів ЦК України вбачається, що договір позички вважається укладеним з моменту передання майна у тимчасове користування (реальний договір), або коли майно буде передане у тимчасове користування після укладення договору (консенсуальний договір). Допитані в якості свідків в ході судових засідань [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивачка була їхнім роботодавцем в ПП "Фірма ЗЕТ", між нею та померлим [PERSON] стався конфлікт, унаслідок якого позивачка з`їхала та орендувала інше приміщення для продовження здійснення своєї діяльності. Факту вивезення меблів з ПП "Фірма ЗЕТ" підтвердити не змогли. Натомість допитана в якості свідка [PERSON] вказала, що позивачку знає, працювала разом з нею. Також зазначила, що [PERSON] за життя ніяке майно не брав, проте і не вказала, чи передавала позивачка щось останньому чи ні. Зазначила, що в січні 2018 року з офісу ПП "Фірма ЗЕТ" робітниками було вивезено майно, а саме столи, стільці та комп`ютери, але до кого і куди їй не відомо. Також у ході судового засідання в якості свідка було допитано [PERSON] , який вказав, що позивачка замовляла в останнього офісні меблі у 2015-2016 роках. Кошти за них сплачувала вона, проте чиї саме були ці кошти [PERSON] вказати не зміг. Також суду зазначив, що замовлення меблів робили позивачка та [PERSON] разом; надані позивачем акти приймання-передачі від 14.12.2014 та 17.03.2015 були фактично підписані в 2023 році та попередньо роздруковані з проектів цих документів, які могли бути складені в 2014 та 2015 роках. У суду відсутні підстави вважати, що саме ті меблі, щодо яких давав пояснення свідок [PERSON] були зазначені в договорі та покази свідка ніяким чином не свідчать про факт передачі меблів відповідачу. Суд вважає, що позивачем не було доведено факту належності їй майна, щодо якого було укладено договір позички і яке могло бути передано в позичку, а саме те, що це майно належало саме їй, а не перебувало у спільній власності із [PERSON] чи ПП "Фірма ЗЕТ". При цьому, судом також встановлено, що частка позивачки в статутному капіталі ПП "Фірма ЗЕТ" становить 10%, при цьому інша частка розміром 90% належить [PERSON] , якого було обрано новим директором вказаного ПП замість попереднього - позивачки згідно копії протоколу №1 зборів власників ПП "Фірма ЗЕТ" від 22.02.2012 року та наказу №2 П "Фірма ЗЕТ" від 22.02.2012 року. У свою чергу позивачку було звільнено з посади заступника директора ПП "Фірма ЗЕТ" за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу ПП "Фірма ЗЕТ" від 28.12.2017 року. У подальшому зі складу співвласників вказаного ПП було виключено [PERSON] у зв`язку зі смертю останнього, визнано дружину померлого, [PERSON] , спадкоємицею, включено її до складу співвласників ПП та призначено на посаду в якості нового директора ПП, що підтверджується копіями рішення ради засновників ПП "Фірма ЗЕТ" від 08.07.2019 року та запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.59,60,66-73). 15 листопада 2019 року в ПП "Фірма ЗЕТ" було проведено інвентаризацію, згідно результатам якої виявлено відсутність майна в ПП "Фірма ЗЕТ" на загальну суму 2205800,53 грн, про що було складено та подано письмову заяву директором вказаного ПП до Павлоградького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Вказане підтверджується копіями наказу про проведення інвентаризації від 14.11.2019 року, протоколом інвентаризаційної комісії від 15.11.2019 року та заяви про вчинення кримінального правопорушення від 12.02.2020 року (а.с.121,137-146). Аналізуючи надані сторонами докази, матеріали справи, пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку, що наданий позивачем «Акт приймання-передачі майна у позичку та місце його використання» не може категорично підтвердити факт передачі позивачкою та отримання відповідачем майна за спірним договором позички, що в сукупності з іншими дослідженими по справі доказами не може свідчити про реальне отримання відповідачем того майна, про яке йдеться в спірному договорі позички, а отже, і немає підстав вважати, що спірне майно взагалі фактично передавалося позивачкою відповідачу. Посилання на те, що відповідач повертав майно з позички також не знайшло свого підтвердження після проведення відповідних судових експертиз. Отже, відсутні належні і допустимі письмові докази того, що майно передавалось у позичку та/або поверталось. Сторонами в судовому засіданні було зазначено, що ними були надані усі наявні докази та клопотання відсутні. Відповідно до ст.79,80, ч.1,6 ст.81 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Згідно з ч.2,3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином досліджені по справі докази мають бути достатніми та переконливими для ухвалення рішення по суті, а позивачка посилається на письмові докази, зі змісту яких неможливо прийти до однозначного висновку щодо їх відношення саме до вказаного по справі майна, що начебто було передане нею відповідачу. Зважаючи на все вищевикладене, а також на встановлені по справі обставини та досліджені на їх підтвердження докази, беручи до уваги те, що позивачкою не доведено належними та достатніми у своїй сукупності доказами факту передачі майна за спірним договором позички, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У судових дебатах представник відповідача просив надати строк для подання доказів в обґрунтування розміру судових витрат на правову допомогу, тому суд вважає за можливе призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, встановивши відповідачу строк для подання відповідних доказів.

Outcome: dismissed