Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи його тим, що він та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] . З 28 березня 2022 року він із сином [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] . З народження сина відповідачка жодного обов`язку, покладеного законом на батьків, не виконує, проживає окремо, не бере участі у вихованні сина, не провідує його, не цікавиться здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує сина. Відповідачка не піклується про їх сина [PERSON] , не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, не спілкується з ним, вихованням, доглядом та утриманням сина займається він. 29 березня 2012 року відповідачка надала йому нотаріально посвідчену заяву про те, що вона дає згоду на постійне місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом із батьком. Оскільки відповідачка своїх батьківських обов`язків не виконує, не турбується про життя та здоров`я їх сина [PERSON] , не бере участі у його вихованні, просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина - [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , 2011 року народження, аліменти в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, в суд не з`явилася, клопотань чи заяв не подала, про причину неявки суд не повідомила. Представник органу опіки та піклування в суд не з?явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача та третьої особи. Вислухавши пояснення позивача, представника та неповнолітнього [PERSON] вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статтях 7, 155 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідні положення, закріплені у статті 171 Сімейного кодексу України, згідно з якими думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він востаннє бачив матір, коли йому було вісім років, з того часу вона з ним не спілкується, на День народження не приїжджає, із святами не вітає, жодного разу не поцікавилася його життям, здоров`ям та навчанням. Коли він намагався з нею зв`язатися по телефону, вона або не брала слухавку, або ж казала, що не має часу говорити. Він постійно проживає із батьком та бабусею по батькові, які його доглядають та турбуються про нього. З бабусею по матері він теж спілкується і вона казала, що мати вже давно виїхала за кордон і має там своє життя. Вважає, що маму необхідно позбавити батьківських прав, оскільки вона взагалі ним не цікавиться. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 29.03.2012 [PERSON] дала нотаріально засвідчену згоду на постійне проживання сина [PERSON] із батьком [PERSON] . Відповідно до довідок Теофіпольської селищної ради від 08.06.2023 про склад сім`ї, 25.03.2022 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи неповнолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] в с. Воронівці. Відповідно до висновку Теофіпольської селищної ради від 10.07.2023 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання сина, не цікавиться його вихованням, здоров`ям, навчанням та духовним розвитком, не спілкується з дитиною, не проявляє материнської турботи, хоча жодних об`єктивних обставин, які б перешкоджали їй здійснювати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина судом не встановлено, тому позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2011 року народження буде відповідати інтересам дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.166, 182 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позивач подав позов 17.07.2023 року, про що свідчить відмітка суду, суд прийшов до висновку, що аліменти підлягають стягненню з 17.07.2023 року. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved