Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом та просить суд визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина за законом та Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 18.01.2022 заведено спадкову справу №33/2022. Єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] є її рідні доньки - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки БТІ від 21.02.2022, за [PERSON] та [PERSON] , за життя [PERSON] , було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після смерті матері, звернулась до державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинської Л.А. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема, на частку квартири [ADDRESS] , яка належала її матері до дня смерті. Однак, 07.11.2022 нотаріусом винесено постанову про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом - на частку в квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що в правовстановлюючому документі, договорі міни, не визначено яка частка квартири належала померлій, тому не можливо визначити склад спадкового майна. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю за життя спадкодавцем укладено не було. Вказує, що іншим способом ніж за рішенням суду вона не може реалізувати свої права на спадщину. Враховуючи вищенаведене, просить задовольнити позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2023 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 07.02.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 05.04.2023, на виконання вимог ухвали суду від 07.02.2023, до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 11.04.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 27.04.2023 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач визнає позовні вимоги, підтверджує те, що між [PERSON] та [PERSON] договороів про поділ майна, що є спільною сумісною власністю укладено не було, не заперечує проти задоволення позову. Ухвалою суду від 19.06.2023 витребувано від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 28.08.2023 до суду від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справ №33/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Сторони та інші учасники у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Від позивача та відповідача 11.09.2023 надійшли заяви про розгляд справи у їз відсутність. Від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори 28.08.2023 надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) від 11 листопада 2021 року, серії [NUMBER] . На підставі поданої 18.01.2022 [PERSON] заяви про прийняття спадщини, державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Івасішиним С.В. було відкрито спадкову справу № 33/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Згідно витягів про реєстрацію в спадковому реєстрі №71117293 від 10.01.2023 та №71117244 від 10.01.2023, довідки Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори №379/02-14 від 31.01.2023, спадкоємцями після смерті [PERSON] є її діти: [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину. Згідно договору міни від 04.11.1993, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Остапенко С.Р. за реєстровим №2с-1095, вбачається, що за життя спадкодавцем [PERSON] , обміняно належні їм з дочкою [PERSON] 55/100 частин квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS] на належну [PERSON] квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» №2331 від 21.02.2023, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №3 від 04.11.1993, №2с-1095 та зареєстрованого в Бюро 10.11.1993 за реєстровим №667/33782. Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинської Л.А. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , оскільки у правовстановлюючому документі - договорі міни не визначено, яка саме частка квартири належить померлій, тому неможливо встановити склад спадкового майна. У зв`язку з чим у позивачки виникло право захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності спадкоємця на спадкове майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина, не залежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За змістом ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст.368, 370, 372 ЦК України, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності на підставі договору міни від 04.11.1993 належить по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . При цьому, як було встановлено судом, позивачка у визначений законом шестимісячний строк подала заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. Отже, враховуючи рівність часток кожного із спадкоємців у спадщині за законом, належить право на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Натомість, позивачці було відмовлено у отриманні свідоцтва про право на спадщину - частину квартири [ADDRESS] , з підстав неможливості визначити частки в спільній сумісні власності [PERSON] та померлої [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст.16 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Оскільки позасудовий порядок захисту прав позивача вичерпано, при цьому, як було встановлено судом, 1/2 частина квартири [ADDRESS] за життя належала спадкодавцю [PERSON] на підставі договору міни, позивач [PERSON] у встановлений законом строк прийняла спадщину на частку у спадковому майні за законом після смерті матері [PERSON] у зв`язку з чим, має право на спадкування 1/4 частини вказаної квартири, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Окрім того, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач у відзиві визнав позовні вимоги, проти задоволення позову не заперечував. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вищенаведене, а також визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання за позивачем право власності на частину квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved