Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 29.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що його матір [PERSON] померла [INFO] у віці 75 років. Після смерті залишилася квартира [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак було з`ясовано, що 29.08.2016 року (за два дні до смерті) його матір подарувала вказану квартиру його зведеній сестрі - відповідачу [PERSON] . Цей договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Даний договір позивач вважає недійсним, оскільки мати, за його словами, була людиною похилого віку, хворіла рядом хронічних захворювань, постійно перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому на час складання договору дарування, що оспорюється, вона взагалі не розуміла значення своїх дій і не мала можливості керувати ними або була в цьому значно обмежено. За таких обставин, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. від 19.12.2016 року у справі відкрито провадження (т.І, а.с. 19). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. від 19.12.2016 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі, задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т.І, а.с. 21-22). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.01.2017 року виправлено описку в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року про забезпечення позову (т.І, а.с. 26). Протокольною ухвалою суду від 13.02.2017 року задоволено клопотання представника позивача, витребувано ряд документів (т.І, а.с. 74, 76-81). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.04.2017 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, залишено без змін (конт.пр., а.с. 71). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2017 року призначено у цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання як: чи розуміла [PERSON] , 1940 року народження повною мірою значення своїх дій та чи могла керувати ними станом на 29 серпня 2016 року, чи не була вона обмежена в цей час в можливості розуміти значення своїх дій та здатності керувати ними внаслідок її похилого віку та стану здоров`я? Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська,103-А) (т.І, а.с. 205-206). 23.08.2018 року Київський міський центр судово-психіатричної експертизи після проведення посмертної судово-психіатричної експертизи направив на адресу суду матеріали цивільної справи та висновок судово-психіатричного експерта у відношенні [PERSON] , 1940 р.н. (т.ІІ,а.с. 1- 17). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018 року поновлено провадження у справі (т.ІІ, а.с. 49). 05.02.2019 року було здійснено повторний авто розподіл судової справи між суддями, головуючим суддею обрано Підпалого В.В. (т.ІІ, а.с. 55-58). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Підпалого В.В. від 05.02.2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду (т.ІІ, а.с. 59). 03.12.2019 року представником відповідача [PERSON] надано висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] щодо висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року відносно [PERSON] , 1940 р.н. (т.ІІ, а.с. 97-101). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (т.ІІ, а.с. 111). В засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримували в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись зокрема на те, що відповідно до висновку колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461, [PERSON] у період часу до якого відноситься укладання оспорюваного договору дарування, виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом, тому за своїм станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Заперечували доводи, викладені у висновку фахівця № 8 від 03.11.2019 року [PERSON] , оскільки він не спростовує висновку наведеної експертизи. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, заперечували той факт, що висновок колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461 є належним доказом у справі. Суд, вислухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали справи та додані до неї докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.08.2016 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №818 (т.І, а.с. 91-92). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 01.09.2016 року (т.І, а.с. 11). В подальшому, 11.11.2016 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зварич О.І., після чого дізнався про наявність вищевказаного договору дарування, а відтак вважаючи даний договір недійсним, звернувся до суду із зазначеним позовом. Так, згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі N 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі N 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12). У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року N 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі N372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для встановлення психічного стану померлої в момент складення договору, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання договору, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 N7). Об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (постанова Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №387/266/17). Як вбачається, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2017 року було призначено у цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання як: чи розуміла [PERSON] , 1940 року народження повною мірою значення своїх дій та чи могла керувати ними станом на 29 серпня 2016 року, чи не була вона обмежена в цей час в можливості розуміти значення своїх дій та здатності керувати ними внаслідок її похилого віку та стану здоров`я? Проведення експертизи було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська,103-А). В результаті проведення зазначеної експертизи, на адресу суду було спрямовано висновок № 461 від 13.07.2018 року, відповідно до якого комісія експертів «Київського міського центру судово-психіатричної експертизи» встановила, що у період часу, до якого відноситься укладання договору дарування квартири - 29.08.2016 року - [PERSON] ,1940 р.н., виявила ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом, за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. В подальшому, на підставі запиту адвоката Стоян М.М. від 15.10.2019 року № 11, фахівцю у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] було доручено провести наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461 і надати письмовий висновок, у якому відповісти на питання: чи дотримані нормативні та методичні вимоги при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно [PERSON] .? Так, згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи висновок експерта як доказ, суд вважає, що оскільки при проведенні судово-психіатричної експертизи, експертом не досліджувалася медична карта амбулаторно хворої [PERSON] з КМПНЛ № 2, не досліджувалися пояснення нотаріуса [PERSON] , то висновок експерта є неповним. Як вбачається, при проведенні експертизи, не було вжито усіх можливих заходів для отримання медичної карти амбулаторно хворого [PERSON] з КМПНЛ № 2, в той час, як підекспертна відвідувала КМПНЛ № 2 і їй там надавалася амбулаторна психіатрична допомога. Зокрема, у відповіді КМПНЛ № 2 йшлося про те, що [PERSON] під наглядом лікаря-психіатра не перебувала. За таких обставин, не витребувано повних відомостей про перебування [PERSON] не тільки під наглядом, але і про проведення їй будь-яких психіатричних оглядів та надання амбулаторної психіатричної допомоги в КМПНЛ № 2. Не з`ясовано питання про перебування [PERSON] на наркологічному обліку. Крім того, експертами не були отримані та не досліджувалися пояснення нотаріуса [PERSON] , яка посвідчувала оспорюваний правочин, яка могла би описати стан та поведінку під експертної у період часу, коли укладався договір. Поряд з цим, станом на 29.08.2016 року дарувальника [PERSON] не було визнано недієздатною, доказів суду надано не було. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, висновок колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461 є неповним та відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, суд вважає, що висновок є недостатнім та недостовірним. Крім того, 03.11.2019 року, фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] було складено висновок № 8, у якому він зазначив, що висновок судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно [PERSON] складений з істотним порушенням нормативних та методичних вимог. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не отримана медична карта амбулаторного хворого з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, не перевірені дані щодо наркологічного обліку під експертної, не досліджувалися пояснення нотаріуса [PERSON] стосовно психічного стану під експертної на період, що цікавить суд. Диференційна діагностика проведена неповно. Аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору. Діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду. На підставі вищенаведеного, представники відповідача [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зокрема заперечували проти висновку колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461, вважаючи його неналежним доказом у справі. Однак, як вбачається, сторона позивача не зверталася до суду з клопотаннями про допит експерта в судовому засіданні, з метою усунення недоліків, які були виявлені у висновку експерта (чи уточнення висновку). Тому, суд погоджується із доводами викладеними у висновку фахівця [PERSON] , та не може визнати висновок судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно [PERSON] належним доказом, який би підтверджував той факт, що остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у період укладення договору дарування, зокрема 29.08.2016 року, оскільки він відзначається очевидною неповнотою. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що станом на момент укладення договору дарування квартири 29.08.2016 року, [PERSON] не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними, що в силу ст. 225 ЦК України стало б причиною для визнання правочину недійсним. Виходячи з вищенаведеного, із заявлених позовних вимог і обґрунтування позову, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним є безпідставними та не доведеними належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed