Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Мотивує позов тим, що 06 жовтня 2006 року між ними було зареєстровано шлюб, від якого народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що на даний час шлюб між ними має формальний характер, вони стали чужими один одному та мають різні погляди на сімейне життя, які у свою чергу не дають можливості зберегти сім`ю. Також зазначає, що з відповідачем вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства та бюджету, не вирішують спільно сімейні питання; діти проживають разом з відповідачем, оскільки це влаштовує обидві сторони. На підставі наведеного просить задовольнити позов. У свою чергу відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Опаленик М.Ю., подав суду зустрічний позов про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним як батьком. На обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] вказує, що останній виховує дітей належним чином, зокрема проводить з ними час, забезпечує необхідними речами, ліками та харчуванням. Також зазначає, що [PERSON] має роботу, отримує стабільний дохід та відповідно має можливість забезпечити дітей всім необхідним для їх фізичного, духовного розвитку і виховання. Звертає увагу суду на те, що батько дітей спритними напоями не зловживає, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, користується повагою серед колег, а відтак за всіх наведених вище обставин вважає, що дітям буде краще проживати разом з батьком. Обґрунтовуючи вказані вимоги нормами Сімейного кодексу, що регулюють загальні положення про шлюб та припинення шлюбу, адвокат Опаленик М.Ю. просить задовольнити зустрічний позов. Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року вказаний зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та замінити судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом службу у справах дітей Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Сторони подали відзиви на первісний та зустрічний позови, в яких відповідно представник [PERSON] адвокат Опаленик М.Ю. просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу між сторонами та розірвати шлюб, а [PERSON] задовольнити позовні вимоги [PERSON] до неї та визначити місце проживання їх спільних неповнолітніх дітей разом з батьком. У підготовче судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила такі задовольнити, розглянути справу у підготовчому судовому засіданні без її участі за наявними матеріалами, а також не вирішувати питання понесених нею судових витрат. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явився, однак його представник направив на адресу суду ряд заяв, в яких просив провести розгляд справи без їх участі, зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив такий задовольнити, при цьому його ініціативу з приводу зобов`язання служби у справах дітей Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району надати висновок про доцільність проживання неповнолітніх дітей разом з батьком залишити без розгляду, оскільки між сторонами відсутній спір з приводу цього, а тому й необхідність надання висновку відпала. У іншій заяві знову просив розглядати справу без його участі та участі позивача за зустрічним позовом, а також при ухваленні рішення не вирішувати питання понесених [PERSON] судових витрат. У підготовче судове засідання представник органу опіки та піклування не з`явилася, подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі за наявними матеріалами справи, вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду.\~\~\~\~ Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, подані учасниками відзиви та заяви, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що 14 жовтня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 28, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним виконкомом 14 жовтня 2006 року. Також встановлено, що в даному шлюбі у сторін народилися двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 14 липня 2022 року та серії [NUMBER] від 16 серпня 2012 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, за змістами позовних заяв спільно не проживають. Неявку сторін у судове засідання та визнання ними позовів один до одного суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх неповнолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визначення місця проживання неповнолітніх дійте, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 по справі №640/2670/17. У свою чергу суд, визнаючи місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] , також приймає до уваги, що мати [PERSON] як у відзиві на зустрічний позов, так само і у поданій суду заяві про розгляд справи без її участі, проти проживання неповнолітніх дітей з батьком не заперечувала, навпаки визнала вимоги зустрічного позову. Відтак наведені обставини дають суду підстави вважати, що в інтересах дітей, які будуть сприяти їх всебічному та гармонійному розвитку, місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом з батьком [PERSON] . Задовольняючи вказані позовні вимоги суд враховує, що мати дітей не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування з дітьми, вияву турботи стосовно них та участі у їх вихованні. Що стосується питання розподілу судових витрат, то з врахуванням позиції позивача за первісним позовом [PERSON] та представника позивача за зустрічним позовом адвоката Опаленика М.Ю. та поданих ними заяв з цього приводу, в яких такі просять питання щодо судових витрат не вирішувати, а також положень ст. 13 ЦПК України, за якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, суд приходить до висновку, що таке волевиявлення позивачів не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідачів, тому може бути задоволене судом.

Outcome: approved