Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у житловому будинку [ADDRESS] проживали вона з чоловіком. Зазначає, що чоловік [PERSON] помер [INFO] . На даний час у згаданомужитловому будинку проживає сама, інших спадкоємці щодо майна померлого відсутні. Звернувшись до ДНК для прийняття спадщини, їй роз`яснено, що проживаючи разом з чоловіком у вищевказаному будинку, вона вступила в спадкування, а у зв`язку з відсутністю у покійного правовстановлюючих документів на спірний будинок, вона не може реалізувати своє право на такий у нотаріальній конторі і їй належить звернутися до суду. Тому просить суд визнати за нею право власності на вищевказаний будинок в порядку спадкування за законом за померлим батьком [PERSON] . Сторони у судове засідання не з`явилися. Подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними у матеріалах справи документами (а.с.17-27, 30). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.10.2009 року, [PERSON] , помер [INFO] , актовий запис №40 від 25.10.2009 року, проведений Виконавчим комітетом Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області (а.с. 4). Судом встановлено, що померлий [PERSON] був власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , був [PERSON] (а.с.6) Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.01.1995 року, позивач [PERSON] та покійний [PERSON] уклали шлюб 12.01.1995 року, актовий запис № 2. (а.с. 5). На житловий будинок [ADDRESS] виготовлено технічний паспорт, інвентаризаційна справа № 72/2023 та такий складається з: «А» - житловий будинок, «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - сарай, «Д» - вбиральня, «І» - сарай, «№-1,2» - огорожа. Його вартість становить 92 940,00 грн (а.с. 8-13). Вищезгадані обставини стверджуються відповідними документами і ніким не оспорюються. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15.01.1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). Таким чином, на час будівництва житлового будинку, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 року), реєстрація права власності на нього не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком №1 до згаданої Інструкції від 31.01.1966 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті ніким не оспорюється. \~ \~ \~ \~ Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, передбачено право фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 цього кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити з своїм майном,

Outcome: approved