Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2012, який було розірвано рішенням суду 04.08.2016. В шлюбі у подружжя народилась дитина - син - [PERSON] , [INFO] . Відповідач не цікавиться сином, не проявляє заінтересованості в його долі, ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчанням та підготовки до самостійного життя, не забезпечує матеріально, дитина знаходиться на повному її утриманні, не спілкується з сином, тобто не займається вихованням та утримання дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками. Ухвалою суду від 04.04.2023 провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі як третю особу - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради та витребувані докази. 10.05.2023 позивач надала до суду заяву, просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. 17.05.2023 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав. 23.05.2023 представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до висновку органу опіки та піклування ВК ММР, додатково надав докази. Відповідачі в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та позивач проти такого вирішення справи не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 6 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом встановлено, що позивач і відповідач з 30.03.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.08.2016. В шлюбі у подружжя народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із позивачкою на знаходиться на її утриманні Позивач разом з дитиною проживають за своїм постійним місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , де також проживає мати позивача та створені усі необхідні умови для проживання дитини, відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 16.05.2023. Відповідач, як встановлено органом опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] не проживає, зі слів сусідів вів асоціальний спосіб життя, місце його проживання не відомо, долею сина на цікавилась, не займалась його вихованням, навчанням, розвитком здібностей та утриманням. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.08.2016, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08.07.2016 і до повноліття дитини. Згідно розрахунку, надано головним державним виконувачем Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за №22255/20.21-35/2 від 23.03.2023, боржник [PERSON] жодної сплати аліментів, на підстави виконавчого листа, виданого 12.09.2016 №2/487/1927/16, з липня 2016 року не здійснив, за період з липня 2016 року по лютий 2023 року заборгованість становить 229100,07 грн. Згідно довідки директора Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №18 ММР Миколаївської області за №58 від 23.08.2022, [PERSON] навчається у закладі з 01.09.2018, за період навчання вихованням сина займається тільки його мати [PERSON] , яка систематично відвідує батьківські збори, індивідуальні консультації класного керівника, батько жодного разу до школи не приходив, навчання, виховання, станом здоровя у вчителя не цікавився. Відповідно до відомостей лікаря [PERSON] , ТОВ «Перша приватна поліклініка філія Миколаїв-1», на протязі останніх 5 років, з приводу хвороб пацієнт [PERSON] [INFO] , звертався у супроводі матері та бабусі, батько станом здоров`я не цікавився. З надано до суду директором Миколаївського міського центру соціальних служб соціально-психологічного висновку на [PERSON] , [INFO] , у дитини стосунки з батьком є невизначеними, оскільки дитина досить тривалий час з ним не спілкується, образ батька начебто відсутній у внутрішньому світі дитини, між ними не має психологічного зв`язку, дитина з батьком не взаємодіє, не має власних свідомих позитивних спогадів, з боку батька дитина не відчуває любові, захисту, підтримки, зацікавленості його життям та бажанням бути з ним, має прив`язаність до матері. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, від 16.05.2023 за №1772/02.02.01-22/03/14/23, орган опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Викладені обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від виховання, утримання неповнолітнього сина та небажання виконувати свої батьківські обов`язки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, тривалий час свідомо не піклується про свого малолітнього сина, не забезпечує його фізичний та духовний розвиток, не стежить за його здоров`ям, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, тому, в інтересах дитини, існують правові підстави для задоволення позовних вимог і позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Позивач суд про розподіл судових витрат не просила.

Outcome: approved