Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

У березні 2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області з Верховного Суду надійшла вищевказана цивільна справа на новий розгляд. Стислий виклад позиції позивачки. 3 квітня 2015 року [PERSON] надала [PERSON] аванс в сумі 50 000,00 гривень в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень Малого приватного підприємства (далі - МПП) «Газовик», а саме - бару «Колиба», що розташований за адресою: вулиця Європейська (колишня назва: Леніна), 75, місто Роздільна Одеської області, та належить відповідачу на праві власності. На підтвердження отримання грошей відповідач надав позивачці розписку. Після отримання авансу відповідач повідомив, що вказане майно перебуває під арештом у ВДВС Роздільнянського РУЮ (далі - ДВС) і для зняття арешту з майна необхідно внести на рахунок виконавчої служби грошові кошти в сумі 242 500,00 гривень. В подальшому, 3 червня 2015 року позивачка сплатила за відповідача борг в сумі 242 500,00 гривень на рахунок виконавчої служби, що підтверджується платіжним дорученням, однак відповідач відмовився від оформлення речових прав на вказане майно на користь позивачки та аванс не повертає. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 292 500,00 гривень. Стислий виклад заперечень відповідача. [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, та зазначив, що з позивачкою ніяких домовленостей у нього не було, а була домовленість з третьою особою, та 50 000 гривень він отримав від третьої особи. За [PERSON] відповідач не уповноважував сплачувати кошти, авансом вважає лише 50 000 гривень, які третя особа не вимагає повернути (т. 4, а.с. 64). Стислий виклад позиції третьої особи. [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримав, в судовому засіданні пояснив, що після сплати коштів, власницею бару «Колиба» повина була стати позивачка. Договір не було укладено, оскільки були проблеми з документами. Відповідач завірив, що він зробить відповідні документи для укладення договору купівлі-продажу, проте останній документи не зробив. Грошові кошти в розмірі 292 500,00 сплатила позивачка відповідачу та вказана сума була зарахована в рахунок придбання приміщення бару « Колиба » (т. 4, а.с. 110 - 114). Процесуальні дії у справі після повернення Верховним Судом на новий розгляд. 12 квітня 2021 року суддя Роздільнянського районного суду Одеської області Теренчук Ж.В. прийняла справу до розгляду (т. 3, а.с. 9). 27 квітня 2021 року заяву представника позивачки та третьої особи адвоката Сабліної Юлії Сергіївни про відвід судді Теренчук Ж.В. - задоволено, матеріали справи передано до канцелярії суду для визначення судді (т. 3, а.с. 28-29). 28 квітня 2021 року задоволено заяву судді Іванової О.В. про самовідвід, матеріали справи передано до канцелярії суду для визначення судді (т. 3, а.с. 34-35). 28 квітня 2021 року задоволено заяву судді Панчук А.І. про самовідвід, матеріали справи передано до канцелярії суду для визначення судді (т. 3, а.с. 40). 14 травня 2021 року суддя Ільяшук А.В. прийняла до провадження цивільну справу (т. 3, а.с. 56-59). 7 червня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача та третьої особи про проведення судової психологічної експертизи (в тому числі із застосуванням комп`ютерного поліграфа) (т. 3, а.с. 80-81). 9 серпня 2021 року задоволено клопотання представника позивача та третьої особи про проведення судової психологічної експертизи (в тому числі із застосуванням комп`ютерного поліграфа) (т. 3, а.с. 116-119). 7 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 9 серпня 2021 року (т. 3, а.с. 138). 7 вересня 2021 року підготовку справи до судового розгляду в апеляційній інстанції закінчено (т. 3, а.с. 139). 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено, скасовано ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 року про призначення експертизи (т. 3, а.с. 152-157) 15 листопада 2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (т.3, а.с. 163). 8 грудня 2021 року залишено без задоволення заяву представника позивача та третьої особи адвоката Сабліної Юлії Сергіївни про витребування доказів (т. 3, а.с. 170-171). 11 січня 2022 року задоволено заяву представника позивача та третьої особи адвоката Сабліної Юлії Сергіївни про витребування доказів та поновлено строк (т. 3, а.с. 183-184). 18 лютого 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 січня 2022 року - повернуто скаржнику (т. 3, а.с. 210). 15 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 4, а.с. 24-25). 27 жовтня 2022 року, 10 листопада 2022 року, 21 листопада 2022 року, 19 грудня 2022 року, 15 лютого 2023 року, задоволено заяви адвоката Сабліної Юлії Сергіїни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (т. 4, а.с. 74-75, а.с. 103-104, 118-119, 125-126, 155-156). 3 березня 2023 року зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан (т. 4, а.с. 160 - 161). 28 червня 2023 року відновлено провадження у справі за заявою відповідача (т. 4, а.с. 166). 7 серпня 2023 року задоволено заяву адвоката Сабліної Юлії Сергіїни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (т. 4, а.с. 175 - 176). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідач є власником нерухомого майна МПП «Газовик», до складу якого входить бар «Колиба», згідно договору дарування нерухомого майна від 3 листопада 2003 року (т.1, а.с. 10-11). Позивачка та відповідач усно домовились про купівлю-продаж бару « Колиба », який входить до складу МПП «Газовик» та розташований за адресою: [ADDRESS] , а також обумовлена сума авансу, що становила 25 тисяч доларів США та загальна вартість за його продаж, 60 тисяч доларів США. В ході виконання вказаних домовленостей, 3 квітня 2015 року відповідач склав розписку про отримання 50 000,00 гривень за продаж бару «Колиба», яка не містить відомостей щодо особи, якій надано цю розписку (т. 1, а.с. 8). В подальшому, позивачка перерахувала грошові кошти у розмірі 242 500 гривень на рахунок ДВС в рахунок авансового платежу за купівлю бару «Колиба», що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 3 червня 2015 року, згідно якого [PERSON] , ФОП, сплатила на рахунок ВДВС Роздільнянського МРУЮ Одеської області суму - 242 500,00 гривень, призначення платежу: «оплата по вик/листу № 2-683/2010 від 12.10.2010 по стягненню солідарно з [PERSON] грошових коштів на користь ПАТ Банк «Форум» платник [PERSON] инн [NUMBER] » (далі - платіжне доручення) (т. 1, а.с. 9). Вказаний платіж підтверджується випискою з рахунку ФОП [PERSON] (т. 1, а.с. 153). Далі, виконавче провадження № [NUMBER] було закінчено у зв`язку зі сплатою боргу по виконавчому документу №2-683/2010 від 10 жовтня 2010 року (т. 4, а.с. 16), що підтверджується копією постанови державного виконавця від 5 червня 2015 року. Також, головним державним виконавцем було прийнято постанову про зняття арешту з майна, який було накладено на підставі виконавчого листа № 2-683/2010 від 12 жовтня 2010 року(т.1, а.с. 209). Крім того, матеріали справи містять заперечення відповідача по справі №511/1770/14-ц за позовом ПАТ «БАНК ФОРУМ» про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ним в повному обсязі сплачено заборгованість по виконавчому провадженню, та до вказаного заперечення додано платіжне доручення (т. 4, а.с. 3 - 5). При цьому, встановлено, що 3 червня 2015 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір позички нежитлового приміщення, відповідно до якого позичкодавець (відповідач) зобов`язався передати позичальнику (третя особа) в строкове безоплатне користування, терміном на три роки, нерухоме майно, а позичальник зобов`язався прийняти нерухоме майно (бар « Колиба »), та використовувати його за цільовим призначення, та після припинення цього договору, повернути позичкодавцеві вказане нерухоме майно (бар « Колиба ») (т. 1, а.с. 13-15). У квітні 2017 року відповідач надіслав третій особі лист-попередження про небажання продовження договору позички нежитлового приміщення (бару « Колиба ») (т. 1, а.с. 202). В подальшому, 4 липня 2017 року між відповідачем та третьою особою було укладено акт прийому-передачі за договором позички нежитлового приміщення від 3 червня 2015 року, відповідно до якого приміщення, ключі від нього, майно передані у робочому стані, без недоліків, у сторін зауважень до стану майна - немає (т. 1, а.с. 203). Як вбачається з листа Роздільнянського МВДВС ГТУЮ в Одеській області від 19 вересня 2017 року № 3929, [PERSON] та [PERSON] не були стороною виконавчого провадження, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-683/2010, який виданий Роздільнянським районним судом Одеської області, згідно якого стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти у розмірі 636561,17 гривень на користь ПАТ «Банк Форум», а тому були відсутні підстави для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, інформації про стан виконавчого провадження, реквізити депозитного рахунку відділу ДВС їм не видавались (т. 1, а.с. 249). Поряд з цим, договір купівлі-продажу кафе-бару « Колиба » укладено не було та позивачка зверталась до правоохоронних органів з заявою відносно дій відповідача та були внесені відомості до ЄРДР (т. 1, а.с. 5-7). Згідно пояснень відповідача від 16 лютого 2016 року, які він надавав слідчому, у 2015 році він у зимовий період розмістив оголошення про продаж кафе-бару « Колиба », власником якого він є на підставі договору дарування. У 2008 році він брав кредит та по рішенню суду у виконавчій службі було на виконанні 2 виконавчих листа відносно останнього та поручителя. Вказані провадження були об`єднанні в одне, та було накладено арешт на майно, в тому числі на всі об`єкти МПП «Газовик», де розташований бар «Колиба». В квітні 2015 року відповідачу на телефон зателефонував зять позивачки та запитав відносно продажу бару « Колиба ». В подальшому, відповідач приїхав до бару «Орхідея», де спілкувався з [PERSON] , [PERSON] та її донькою. Вони обговорили суму продажу. Відповідач повідомив присутнім, що бар знаходиться під арештом та необхідно 25 тисяч доларів США та ще 5000 тисяч доларів США для зняття арешту та виготовлення технічної документації, на що позивачка, разом зі своєю сім`єю погодилась. В результаті чого, вони переїхали до бару «Колиба» та позивачка перерахувала на рахунок вищевказаної заборгованості 242 500 гривень, та 50 000 гривень готівкою за вказаний період. Проте, для зняття арешту була необхідна більша сума, зокрема, ще 15 тисяч доларів США, всі необхідні документи для переоформлення знаходяться у БТІ та відповідач готовий укласти договір купівлі-продажу бару « Колиба » (т. 1, а.с. 12). При цьому, матеріали справи містять скріншоти з сайту ОLX про продаж бару «Колиба» у різний період часу. Так, виділені матеріали містять відомості (скріншоти) з сайту OLX, згідно яких 18 грудня 2016 року о 06:47 будо додано оголошення про продаж бару (ресторану) «Колиба» (місто Роздільна Одеської області, продавець - [PERSON] ), вартість - 60 000 доларів США (а.с. 20 - 24). Згідно відомостей (скріншотів) з сайту OLX, на сайті було додано оголошення 20 січня 2017 року о 21:21 про продаж бару (ресторану) «Колиба» (місто Роздільна Одеської області, продавець - [PERSON] ) (т. 1, а.с. 44 - 49), вартість - 60 000 доларів США. Покази сторін, свідків, а також сторін, допитаних у якості свідків. Позивачка суду повідомила, що відповідачу вона дала 50 000 гривень в присутності дітей (в тому числі третьої особи), та відповідач надав їй розписку. Далі, позивачка почала працювати в барі « Колиба », він був в жахливому стані, та вона зробила там ремонт, оскільки відповідач повідомляв, щоб вона робила його для себе. Відносно коштів, які перерахувала на рахунок ДВС за [PERSON] , вказала, що вказане попросив зробити відповідач, на той час вона не могла подумати, що він так вчинить, а тому не брала жодних розписок, це була усна домовленість та вказані кошти були сплачені як аванс за бар « Колиба » (т. 4, а.с. 131). В якості свідка, під присягою, позивачка підтвердила свої покази, надані як сторона по справі, та зазначила, що розписку про отримання 50 000 гривень відповідач надав їй особисто. Кошти у розмірі 292 500 гривень були її особистими. 242 500 гривень на рахунок ДВС вона відправила в банку, де відповідач надав доручення на [PERSON] це поручитель відповідача перед банком по кредитним зобов`язанням). Відповідач запевняв, що він зробить документи для виділення бару « Колиба » у технічному бюро, проте документів так і не зробив (т. 4, а.с. 132 - 133). Відповідач повідомив, що з позивачкою ніяких домовленостей у нього не було, а була домовленість з третьою особою, та 50 000,00 гривень він отримав від третьої особи за продаж бару «Колиба», проте чиї це гроші відповідачу невідомо. За [PERSON] відповідач не уповноважував позивачку сплачувати кошти, авансом вважає лише 50 000,00 гривень, які третя особа не вимагає повернути (т. 4, а.с. 64). В якості свідка, під присягою, відповідач повідомив, що він підтримує свої покази, які надавав як сторона по справі, та зазначив, що підтримує позицію Верховного Суду, яку було викладено в постанові по вказаній справі. Крім того, зауважив, що позивачка порушила домовленості щодо купівлі-продажу бару « Колиба ». Відносно сплати позивачкою 242 500,00 гривень, відповідач зазначив, що він лише надав довідку позивачці про суму заборгованості (т. 4, а.с. 189). В якості свідка, під присягою, третя особа повідомив, що у відповідача були відсутні документи для укладання договору купівлі-продажу. Після сплати авансу, відповідач мав зробити документи на вказане приміщення бару «Колиба». За результатами укладання договору власницею бару мала стати позивачка. Вартість бару була обумовлена в розмірі 60 тисяч доларів США, розмір авансу 25 тисяч доларів США. Кошти у розмірі 50 000,00 гривень та 242 500 гривень, що на той час було еквівалентно 15 тисячам доларів США, сплачувала позивачка, як аванс, та розписка відповідачем надавалась безпосередньо позивачці (т. 4, а.с. 110 - 114). Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що у 2015 році відповідач запропонував придбати бар «Колиба», ціна була - 60 000,00 доларів США. Потім позивачка дала відповідачу 50 000,00 гривень авансу, про отримання яких відповідач написав розписку. В подальшому, відповідач повідомив, що необхідно внести кошти в банк за [PERSON] , оскільки то його родич. Реквізити сплати надав сам відповідач. В подальшому, відповідач припинив займатися виготовленням документів, почались проблеми щодо світла, оскільки його відключали за несплату (т. 4, а.с. 65 - 66). Свідок [PERSON] зауважила, що їй відомо, що були домовленості відносно придбання приміщення між позивачкою та відповідачем. Сплатили аванс, на той час ця сума була еквівалентна 15 тисячам доларів США. Проте, договір укладено не було, а аванс не повернуто. Гроші передавала позивачка. Аванс сплачувався двома платежами, 50 000 гривень готівкою та потім 242 500 гривень платіжним дорученням. Відповідач прийшов, та сказав куди саме необхідно перевести 242 500 гривень, він надав реквізити. Необхідно сплатити було дуже швидко. Договір позички було укладено з третьою особою, оскільки він провадив підприємницьку діяльність та йому необхідно було отримати відповідні ліцензії. Договір купівлі-продажу бару «Колиба» не було укладено, оскільки у відповідача не було на той час відповідних документів. Оголошення про продаж постійно було на сайті ОЛХ, навіть тоді, коли вже були обумовлені умови та зроблений ремонт позивачкою. Сума договору купівлі-продажу була обумовлена та становила 60 000,00 тисяч доларів США, а сума авансу становила 25 000,00 тисяч доларів США на той час. Бар «Колиба» мали оформити на позивачку, 50 000,00 гривень передавала позивачка, це були її кошти. Договір позички - це була тимчасова угода з метою отримання ліцензії на продаж алкогольних напоїв (т. 4, а.с. 129 - 130). Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка це її мати. Третя особа повідомила, що він знайшов, що продається бар «Колиба». Вони зв`язались з відповідачем та домовились про зустріч. Позивачка надала відповідачу 50 000,00 гривень, та відповідач надав їй розписку. За ініціативи та на вимогу відповідача, позивачка перерахувала на рахунок ДВС кошти. У відповідача мав бути суд з банком, щодо стягнення заборгованості за кредитом. Після того, як справу закрили, оскільки було сплачено кошти, відповідач почав заходити до бару «Колиба» як справжній господар та почав приводити покупців. Договір позички було укладено, оскільки необхідно було отримати ліцензії(т. 4, а.с. 133 - 134). Представник третьої особи та позивачки адвокат Сабліна Юлія Сергіївна в якості свідка зазначила, що у січні 2017 році до неї звернулась позивачка, яка надала оригінал розписки та договір позички, у зв`язку з чим, вважає, що саме вона надавала кошти відповідачу, проте не була присутня під час переговорів (т. 4, а.с. 191). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування. Дослідивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Суд погоджується з аргументами позивачки, що сума 292 500,00 гривень була авансом за продаж бару «Колиба», оскільки, як встановлено з фактичних обставин справи, між позивачкою та відповідачем була усна домовленість відносно купівлі-продажу бару « Колиба », а також обумовлена його вартість та розмір авансу. Позивачка на виконання домовленості сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень готівкою та 242 500,00 гривень перерахувала за вказівкою відповідача на рахунок ДВС. За усним договором відповідач зобов`язався підготувати документи для укладення договору купівлі-продажу бару « Колиба », вказаний факт не оспорюється сторонами, однак документи не підготував, доказів відносно того, що він звертався до БТІ з метою виготовлення нової технічної документації, як зазначав в судовому засіданні, суду не надано та матеріали справи не містять. Аргументи відповідача, що 50 000,00 гривень надала не позивачка, а третя особа, а також те, що він не зобов`язував позивачку сплачувати за [PERSON] 242 500,00 гривень, спростовуються встановленими фактичними обставинами справи. Так, аргументи відповідача відносно того, що розписку він надавав третій особі, а не позивачці, спростовуються поясненнями третьої особи, який зазначив, що передавала грошові кошти саме позивачка, яка в результаті укладення договору купівлі-продажу бару «Колиба» мала стати новим власником. Важливо, що вказані обставини, як свідок, під присягою та будучи попередженим про кримінальну відповідальність, третя особа [PERSON] підтвердив. Вказаний факт також підтверджується показами інших свідків, які були присутні під час передачі грошових коштів, а також допитаної у якості свідка представника позивачки та третьої особи, адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, яка пояснила, що саме позивачка надала їй оригінал розписки про отримання відповідачем 50 000,00 гривень. При цьому, як встановлено, відповідно до пояснень відповідача, які він надав слідчому, саме від позивачки він отримав 50 000,00 гривень готівкою та 242 500,00 гривень остання перерахувала на рахунок ДВС в рахунок авансу за бар «Колиба» (т. 1, а.с. 12). Як встановлено з матеріалів справи №511/1770/14-ц, зокрема заперечень, відповідач додав до них платіжне доручення (т. 4, а.с. 3 - 5), згідно якого позивачка перерахувала на рахунок ДВС 242 500,00 гривень. На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що грошові кошти у розмірі 292 500,00 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачці, оскільки договір-купівлі продажу бару «Колиба» не було укладено. Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, зокрема, «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана [PERSON] відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим». Крім того, аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах у справі №711/5065/15-ц від 17 червня 2021 року, № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18) від 30 січня 2019 року, Верховний Суд України у постанові від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13. Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. При цьому, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поряд з цим, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99). Розподіл судових витрат. Частина перша статті 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт перший частини другої вказаної статті ЦПК України визначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , довічно (т. 3, а.с. 199). Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. На підставі встановлених обставин, відповідач звільняється від сплати судового збору, а тому судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved