Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.04.2018 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано судовий наказ, яким стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини частки заробітку (доходу) позивача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну із вказаних дітей. На виконання вказаного судового наказу відкрито виконавче провадження, в рамках якого позивач щомісяця сплачував відповідачці визначені суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених згідно із вказаним судовим наказом. Однак, відповідачка не виконувала обов?язок по утриманню вказаних дітей. Зокрема, отримані в якості аліментів грошові кошти вона витрачала на власні потреби, тобто не за цільовим призначенням. Внаслідок такої поведінки відповідачки позивач, починаючи з дати видання судового наказу, тобто близько п`яти років, утримував вказаних дітей шляхом перерахування їм безпосередньо відповідних грошових сум. Так, починаючи з 01.09.2016 року, дочка сторін [PERSON] не проживала з матір`ю, оскільки вступила до Київської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернату ім. М.В.Лисенка на струнний відділ з фаху альт. Тому вона з того часу постійно проживала в цій школі-інтернаті, де отримувала академічну стипендію та навчалася безоплатно. Отже, в зазначений період відповідачка не несла жодних грошових витрат по утриманню [PERSON] , і в той період останню утримував позивач, здійснюючи регулярні грошові перекази особисто на банківську картку дочки. Зокрема, за період з 29.01.2018 року по 16.04.2018 року позивач перерахував на банківську картку [PERSON] грошові кошти на загальну суму 9 529 грн. Крім того, відповідачка не повідомила суд про те, що на утриманні позивача перебуває ще третя дитина сторін, а саме [PERSON] , якій позивач також перераховував на її банківську карту регулярно, тобто кожного місяця, грошові кошти. Зокрема, за період з 15.01.2018 року по 27.04.2018 року позивач перерахував на банківську картку [PERSON] грошові кошти на загальну суму 13 359 грн. Таким чином, відповідачка цю дочку матеріально не утримувала. Аналогічна ситуація склалась і щодо сум аліментів, сплачених позивачем на утримання сина сторін [PERSON] . Зокрема, в період з вересня 2019 року по червень 2021 року син не проживав разом з відповідачкою, а проживав в гуртожитку ліцею ім. В`ячеслава Чорновола Івано-Франківської міської ради, тобто в м.Івано-Франківську, та знаходився на повному державному забезпеченні. Починаючи з вересня 2021 року, [PERSON] також не проживав з відповідачкою, а проживав в школі-інтернаті комунального закладу загальної середньої освіти I-IІІ ступенів «ПЕРСПЕКТИВА», що в м.Жовті Води Дніпропетровської області, та продовжує навчатися в цьому закладі. З початку навчання [PERSON] відповідачка не утримувала його, а перераховані позивачем аліменти на загальну суму 8 564 грн. привласнила та використала не за цільовим призначенням, на особисті потреби. Натомість, позивач з моменту від?їзду [PERSON] до м.Жовті Води регулярно перераховує йому грошові кошти. Тому позивач вважає, що у вересні 2019 року відповідачка втратила право на отримання від нього аліментів. 31.05.2022 року через військову агресію Російської Федерації проти України [PERSON] з метою отримання відповідного захисту виїхав за межі України та проживає у Федеративній Республіці Німеччина (далі - ФРН), тобто окремо від відповідачки. З того часу відповідачка жодного матеріального утримання йому не надає, а, починаючи з липня 2022 року, син сторін [PERSON] отримує щомісячну соціальну допомогу в розмірі 410 Євро. 07.01.2023 року позивач дізнався, що відповідачка, починаючи із дня отримання копії зазначеного судового наказу, не використовувала сплачені позивачем аліменти за їх цільовим призначенням, тобто на утримання дітей сторін [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідачка безпідставно отримала збагачення за рахунок позивача. Розмір такого збагачення склав 101 390 грн., що є сумою сплачених позивачем аліментів за період з квітня 2018 року по 31.12.2022 року на утримання дочки сторін [PERSON] , та за період з вересня 2019 року по 31.12.2022 року - на утримання сина сторін [PERSON] . Внаслідок вказаних діянь відповідачки позивачу спричинено майнову шкоду, загальний розмір якої складає 119 529, 45 грн. та є сумою аліментів, сплачених за період з лютого 2019 року по 31.12.2022 року. Тому позивач, посилаючись на положення ст.1215 ЦК України, вважає, що відповідачка зобов`язана повернути йому вказаний розмір аліментів як безпідставно отримане майно, та просить стягнути з відповідачки вказану суму грошових коштів, а також присудити понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 120 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав із зазначених підстав. Він додатково звертає увагу суду, що ним надано належні і достатні письмові докази на підтвердження здійснення регулярних переказів ним грошових коштів дітям сторін [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 2019 року. Відповідачкою же не надано жодних доказів, які би підтверджували використання нею сум отриманих аліментів за цільовим призначенням, тобто щодо належного матеріального забезпечення вказаних дітей. Крім того, позивач просить врахувати, що відповідачка відвідала їхнього сина [PERSON] на території ФРН лише тому, що це було їй попутно, оскільки вона подорожувала в інші країни Європи, використовуючи при цьому також кошти отриманих аліментів. Відповідачка та її представник, адвокат Тугай І.М. в судових засіданнях позовні вимоги не визнали. 06.03.2023 року відповідачка подала відзив на позовну заяву. В даному відзиві, а також в судових засіданнях сторона відповідачки вказала, що позовні вимоги вона не визнає з таких підстав. Обов?язок по сплаті аліментів позивачем виконувався не належним чином, у зв`язку з чим виникла та зростала заборгованість, загальний розмір якої на 31.12.2022 року становив 12 292,00 грн., що підтверджено самим позивачем шляхом подачі розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.01.2023 року. Крім того, переказ позивачем грошових коштів дітям сторін здійснювалася на їхні особисті рахунки без зазначення того, що ці кошти сплачуються в якості аліментів. До того ж ці кошти не отримувала відповідачка. Щодо доводів позивача, що отримані аліменти відповідачка використовувала не за цільовим призначенням, то такі доводи не підтверджуються жодними доказами. Стягнення аліментів відбувалося на правовій підставі, тобто відповідно до вище вказаного судового наказу, який є формою судового рішення, а отримані аліменти є власністю того з батьків, з ким проживають діти, тобто відповідачки в даному випадку. Остання належним чином використовувала отримані аліменти, розмір яких явно був та є недостатній для задоволення потреб дітей, враховуючи вище вказані обставини та місця навчання дітей. Зі змісту позовної заяви та доводів позивача вбачається, що відповідачка повинна довести на що саме вона витратила отримані аліменти за останніх понад 5 років. Однак, такі вимоги суперечать здоровому глузду, оскільки відповідачка не зберігала платіжних документів, оскільки вона не повинна була передбачати необхідність доведення вказаних обставин в майбутньому. У відзиві на позовну заяву відповідачка також зазначає, що відповідно до правил ст.193 СК України влаштування дитини до навчального закладу не припиняє стягнення аліментів. При цьому слід врахувати, що жодна з дітей, на утримання яких стягуються аліменти, не перебуває на повному державному утриманні, і на батьках продовжують лежати обов`язки щодо забезпечення дітей одягом, їжею та іншими необхідними речами чи послугами. Крім того, стягувані аліменти покривали лише незначну частину цих витрат, а більшість з них несе відповідачка. Крім того, ст.190 СК України передбачає виключний випадок припинення права на аліменти на дитину, а саме у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). На підставі наведеного сторона відповідачки просить в задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Однак, якщо суд дійде висновку про їх обґрунтованість, то представник відповідачки просить застосувати наслідки пропуску строків позовної давності щодо тих позовних вимог, які заявлені після спливу вказаних строків, та внаслідок цього відмовити у задоволенні цих вимог. Суд, заслухавши пояснення вказаних учасників процесу, в тому числі відповідачку, допитану в якості свідка, вивчивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до судового наказу №346/1330/18, виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 05.04.2018 року, стягнуто з позивача аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини частки заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну із вказаних дітей (а.с. 9). Відповідно до даних розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 20.17-03/6409/10, здійсненого 24.01.2023 року старшим державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, позивач станом на 31.12.2022 року мав заборгованість по сплаті аліментів у загальному розмірі 12 292,00 грн. (а.с.12). Згідно з даними довідки, виданої Київською середньою спеціалізованою музичною школою-інтернатом ім. М.В. Лисенка 07.06.2018 року за № 146 , та довідки про доходи за період з 2016 року по 2018 рік [PERSON] навчається у вказаній школі-інтернаті та отримує стипендію, загальний розмір якої за період з вересня 2016 року по травень 2018 року за винятком аліментів становив 7 792 грн. (а.с.14,15). Відповідно до копій квитанцій про поповнення банківської картки [PERSON] їй перераховано такі суми грошових коштів: 29.01.2018 року - 450 грн., 05.02.2018 року - 450 грн., 12.02.2018 року - 600 грн., 13.02.2018 року - 1500 грн., 19.02.2018 року, 400 грн., 27.02.2018 року - 400 грн., 12.03.2018 року - 400 грн., 19.03.2018 року - 400 грн., 26.03.2018 року - 600 грн., 02.04.2018 року - 400 грн., 05.04.2018 року - 600 грн., 10.04.2018 року - 930 грн., 13.04.2018 року - 400 грн., 16.04.2018 року - 1999 грн. (а.с.35-37). Згідно з даними довідки №02-03/022 від 23.01.2020 року, яка видана ліцеєм ім. В?ячеслава Чорновола Івано-Франківської міської ради, син сторін [PERSON] на час видачі цієї довідки навчався у 8-му класі вказаного ліцею та перебував на неповному державному забезпеченні (а.с.16). Відповідно до даних довідки №179 від 08.12.2021 року, виданої комунальним закладом загальної середньої освіти I-I ступенів «ПЕРСПЕКТИВА» Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] на час видачі цієї довідки навчався у вказаному закладі, термін закінчення навчання - 01.06.2023 року (а.с. 45). Згідно з даними довідки № 908/12-28/08, виданої службою у справах дітей Коломийської міської ради Івано-Франківської області 05.01.2023 року, та долучених копій платіжних документів син сторін [PERSON] з 31.05.2022 року перебуває за межами України, а саме у Федеративній Республіці Німеччина та отримує соціальну допомогу в розмірі 410, 69 євро щомісячно (а.с.17-33). Відповідно до даних виписки по банківській карті АТ КБ «Приват Банк» відповідачки (дану виписку просив витребувати позивач) сума її надходжень протягом 2021 року склала 26 746, 51 грн., а сума витрат - 26 748, 74 грн. (а.с.97-100). Статтею 179 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона , яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала безпідставно набуте майно, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Отже, правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Тлумачення ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду переконливих та достатніх доказів того, що відповідачка використовувала отримані суми аліментів не за цільовим призначенням. Крім того, суду не доведено того, що надання позивачем дітям сторін матеріальної допомоги у вигляді грошових переказів на їх банківські картки було єдиним та достатнім джерелом їх існування та забезпечення їх потреб, а не формою додаткової участі позивача як батька у матеріальному утриманні дітей. При цьому слід нагадати, що чинним сімейним законодавством України не передбачено, що така участь звільняє платника від сплати присуджених аліментів, і, більше того, - надає йому право на повернення уже сплачених аліментів. Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази та встановлені обставини не підтверджують недобросовісності відповідачки при отриманні аліментів, які стягувалися з позивача на законній правовій підставі, а саме на підставі зазначеного судового наказу, який є формою судового рішення. Отже, правові підстави для стягнення цих коштів з відповідачки на користь позивача відсутні. А тому позовні вимоги задоволенню не підлягають і в їх задоволенні слід відмовити саме в зв`язку з їх безпідставністю. На підставі ст.ст.12,15,16, 1212, 1215 ЦК України,

Outcome: dismissed