Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03.11.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивачем передано відповідачу кошти в сумі 5000 доларів США, що на час укладення договору позики еквівалентно 142500 грн., строк повернення боргу 14.11.2018 року. На підтвердження договору позики відповідачем написано розписку. Крім того, 08.12.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивачем передано відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США, що на час укладення договору позики еквівалентно 85500 грн., строк повернення боргу 15.12.2018 року. На підтвердження договору позики відповідачем написано розписку. Добровільно відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду, та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 03.11.2018 року в сумі 5000 доларів США та 3% річних у розмірі 450 доларів США, а також суму боргу за договором позики від 08.12.2018 року в сумі 3000 доларів США та 3% річних у розмірі 270 доларів США. У вказаній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. До суду від представника позивача надійшла заява про долучення оригіналу розписок від 03.11.2018 року та 08.12.2018 року. Позовна заява в частині вимог про стягнення 3% річних за договорами позики від 03.11.2018 року та 08.12.2018 року судом залишена без розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно й належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подавав. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно наданої суду розписки від 03.11.2018 року відповідач взяв в борг у позивача гроші в сумі 142500 грн., що еквівалентно 5000 доларів США, борг зобов`язався повернути 14.11.2018 року. Згідно наданої суду розписки від 08.12.2018 року відповідач взяв в борг у позивача гроші в сумі 85500 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, борг зобов`язався повернути 15.12.2018 року. Позивач просить стягнути з відповідача борг в іноземній валюті - доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц , №464/3790/16-ц та №373/2054/16-ц. У постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За змістом наведених положень закону та правових висновків Верховного Суду, суд має право ухвалити рішення про стягнення суми боргу в іноземній валюті лише у разі, якщо боржником отримані у позику грошові кошти саме в іноземній валюті. Між тим в розписках від 03.11.2018 року та 08.12.2018 року зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в національній валюті з зазначенням еквівалента в доларах США. Тому суд не має підстав для стягнення боргу в іноземній валюті - доларах США. У даному випадку підлягають застосуванню положення частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, згідно якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у національній валюті за договором позики від 03.11.2018 року у розмірі еквівалентному 5000 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення: 5000 х 36,5686 = 182843 грн. та за договором позики від 08.12.2018 року у розмірі еквівалентному 3000 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення: 3000 х 36,5686 = 109705,80 грн.. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 2088,86 грн..

Outcome: approved