Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним. В судовому засідання позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що [PERSON] був інвалідом 1 групи підгрупи А, загального захворювання, пенсіонером за віком з 24.06.2008 року, при цьому був власником квартири [ADDRESS] , яку здавав в оренду, а проживав в іншій квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Ще за життя в листопаді 2020 року [PERSON] з довідки центру надання адміністративних послуг дізнався, що 10.07.2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Однак [PERSON] не мав бажання продавати вказану квартиру, за своїм станом здоров`я він перебував у безпорадному стані, так як був обмежений у здатності виконувати рухи, і вважав, що він укладає договір довічного утримання (догляду). При цьому ніяких грошових коштів від відповідача та її чоловіка за квартиру він не отримував і приватний нотаріус Синиця Т.В. нічого не роз`яснювала йому. Крім того, зазначений договір був укладений [PERSON] під впливом тяжких обставин, викликаних смертю його дружини 28.09.2014 року [PERSON] та його вкрай важким станом здоров`я, а також вкрай на невигідних умовах. Перед укладенням спірного договору відповідач та її чоловік [PERSON] запевняли [PERSON] що його постійно будуть доглядати і поховають за свій власний рахунок, тому [PERSON] підписав договір під впливом помилки. Позивач з дня смерті дружини перебував у такому фізичному і психологічному стані, коли він не здатний передбачати наслідки своїх дій та чинити опір. Умови правочину були не просто невигідними, а вкрай невигідними, явно кабальними для нього. Таким чином, правочин був вчинений проти волевиявлення [PERSON] під впливом тяжких для нього обставин. За таких обставин просить поновити строк звернення до суду, оскільки [PERSON] його пропустив з поважних підстав, оскільки тільки в листопаді 2020 року він дізнався про існування спірного договору, а також визнати вказаний правочин недійсним з зазначених вище підстав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що вимога про поновлення процесуального строку для подачі позову до суду не може бути задоволена, оскільки [PERSON] пропустив вказаний строк без поважних підстав. Він знаходився у кабінеті нотаріуса, підписував особисто оскаржуваний договір і знав його зміст. А звернувся він до суду з даним позовом тільки 7.12.2020 року, тобто майже через 5 років і 5 місяців. Крім того, виходячи з матеріалів цивільної справи, ні позивач [PERSON] , ні в подальшому позивач [PERSON] не надали належних та допустимих доказів про підписання спірного договору [PERSON] у безпорадному стані, про відсутність у нього волевиявлення, про помилку в сутності договору, укладав договір під впливом тяжких обставин і на вкрай не вигідних умовах для себе. Сам текст договору повністю спростовує всі підстави на думку позивача недійсності даного правочину. За таких обставин, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, повністю підтримавши і погодившись зі своїми ж поясненнями в якості представника відповідача [PERSON] 3-тя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином, але у направлених листах до суду просила розглянути справу у її відсутність та винести рішення на розсуд суду (а.с.29; 155). Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Первинний позивач [PERSON] був інвалідом 1 групи підгрупи А, загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату (а.с.7), а також пенсіонером за віком з 24.06.2008 року 1 групи підгрупи А, загального захворювання довічно (а.с.124). Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.06.1997 року Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією (а.с.68, зворот. бік - 70), яку здавав в оренду, а проживав в іншій квартирі [ADDRESS] . Дана спірна квартира є однокімнатною, ізольованою, загальною площею 28,8 м2, жилою площею 16,6 м2, розташованою на 4 поверсі 5-типоверхового будинку, про що вказує технічний паспорт квартири (а.с.70-71; 87). Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.1, ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як регламентує ч.1, ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. 10.07.2015 року між первісним позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. і зареєстрований у реєстрі за №3857 (а.с.66-67). За змістом п.1 договору купівлі-продажу квартири продавець [PERSON] передає у власність, а покупець [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS] . За п.5 вказаного договору цей продаж вчинено за ціну 147 879 грн., які продавець [PERSON] отримав повністю від покупця [PERSON] до підписання цього договору. Зазначена ціна є остаточною та відповідає волевиявленню сторін (а.с.66). Ні первісний позивач [PERSON] , ні його правонаступник [PERSON] не спростовували факт підписання даного договору особисто [PERSON] . Тому вказані обставини, що викладені в п.5 договору, спростовують твердження і [PERSON] і [PERSON] , що продавець [PERSON] не отримував від покупця [PERSON] будь-які грошові кошти за продаж спірної квартири. [INFO] позивач [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.174). Суд, витребувавши у Восьмої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи на майно померлого [INFO] [PERSON] , встановив, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом (а.с.192) на майно померлого, яка звернулась у встановлений законом строк до нотаріального органу (а.с.185-204). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.06.2023 року [PERSON] було залучено до участі в даній цивільній справі як правонаступника позивача [PERSON] (а.с.207-208). Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1, ст.229 ЦК України правочин, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як рекомендує п.п.2; 4, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як зазначає законодавець, стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на їх волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно ч.1, ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Також помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, хоча і зумовлює спотворене формування волі учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка свого досліду чи можливостей учасниками правочину, дії третіх осіб тощо. За змістом ч.1, ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як наголошує п.п.1; 3, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Законодавством встановлено дві умови для визнання правочину недійсним внаслідок його вчинення під впливом тяжких обставин: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Під тяжкими обставинами розуміють важке майнове (матеріальне) становище особи, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, наприклад, для придбання предметів першої необхідності (продуктів харчування, ліків, тощо). Це може бути зумовлено не тільки станом самої фізичної особи, а й становищем його близьких (наприклад, хвороба батьків, дружини, дітей тощо). 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. При цьому поняття вкрай невигідних умов правочину охоплює два моменти: об`єктивний і суб`єктивний. Перший з них відображає нееквівалентність передачі майна (наприклад, квартиру продано за половину її реальної вартості), другий - очевидність цієї обставини для сторін правочину (хоча умисел другої сторони не є обов`язковим). Хто був ініціатором такого правочину (сам потерпілий чи друга сторона) при цьому значення не має. Позивач [PERSON] обґрунтовує недійсність укладеного договору купівлі-продажу квартири від 10.07.2015 року тим, що [PERSON] в момент підписання спірного правочину не мав бажання продавати вказану квартиру, за своїм станом здоров`я він перебував у безпорадному стані, так як був обмежений у здатності виконувати рухи, і, помиляючись, вважав, що він укладає договір довічного утримання (догляду), а не договір купівлі-продажу квартири. При цьому ніяких грошових коштів від відповідача та її чоловіка за квартиру він не отримував і приватний нотаріус Синиця Т.В. нічого не роз`яснювала йому. Крім того, зазначений договір був укладений [PERSON] під впливом тяжких обставин, викликаних смертю його дружини 28.09.2014 року [PERSON] та його вкрай важким станом здоров`я, а також вкрай на невигідних умовах. Безпорадний стан - такий стан особи, у якому ця особа не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування. Пункт 11 спірного договору наголошує, що сторони, в присутності нотаріуса, підтверджують одна одній, що укладення договору відповідає їх інтересам, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, розуміють природу цього правочину, його умови, свої права та обов'язки за договором; договір укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин, їх волевиявлення є вільним, ціна продажу, зазначена в п.5 цього договору є остаточною, вони обізнані щодо відповідальності за приховування реальної ціни продажу квартири, договір відповідає їх дійсним намірам, вони не обмежені в праві укладати цей правочин, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору та вільно володіють українською мовою. Сторони підтверджують, що нотаріусом встановлені дійсні наміри кожної з сторін до вчинення цього правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Сторони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони (а.с.66, зворот. бік). Вказаний пункт договору, вцілому підписаний продавцем квартири [PERSON] , повністю спростовує всі підстави даного позову про визнання спірного договору недійсним в зв'язку з помилкою продавця, укладений у безпорадному стані на вкрай невигідних для себе умовах і на підставі тяжких обставин, не отримання коштів за продану квартиру, відсутність у продавця [PERSON] волевиявлення на продаж квартири. Надані позивачем медичні документи не спростовуються описаних висновків і не є доказом підстав даного позову. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 1, ст.257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1, ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, [PERSON] був безпосереднім учасником укладання договору купівлі-продажу квартири, а саме продавцем, і підписав спірний договір 10.07.2015 року, при цьому державний нотаріус йому роз`яснила наслідки такого правочину, вручивши копію нотаріально засвідченого договору, про що вказано в п.19 спірного договору (а.с.66, зворот. бік). З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 7.12.2020 року, тобто майже через 5 років і 5 місяців. Об`єктивних підстав для його поновлення у суду немає, оскільки [PERSON] мав можливість за описаних вище обставин звернутись до суду в трирічний термін, мешкаючи в м. Києві і користуючись безкоштовною правовою допомогою. Таким чином, пропущення такого строку без поважних підстав і сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів суду, що при укладенні спірного договору [PERSON] помилявся у природі підписаного договору, вважаючи його договором довічного утримання (догляду), не мав власного волевиявлення до його укладання, підписав договір на підставі тяжких обставин і на вкрай невигідних для себе умовах, при цьому позивачем пропущено строк позовної давності, тому підстав для визнання спірного договору недійсним на підставах, описаних вище, немає, і в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ст.133; 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, суд відносить сплати судових витрат за рахунок держави, оскільки [PERSON] був інвалідом 1 групи довічно.

Outcome: dismissed