Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

У листопаді 2020 року до суду звернулося АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) з заявою про надання банківських послуг від 16 травня 2017 року № б/н, на підставі якої між вищевказаними особами було укладено договір про приєднання, який за своєю правовою природою був поєднанням кредитного договору та договору банківського рахунку. За вищевказаним договором Банк відкрив позичальнику кредитний рахунок та встановив початковий кредитний ліміт, який в подальшому був збільшений до 4\~320,0 грн. Банк свої обов`язки за договором виконав у повному обсязі, натомість позичальниця покладені на неї обов`язки за договором не виконувала належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Позивач наголошує на тому, що [INFO] позичальниця [PERSON] померла, водночас станом на час смерті заборгованість за кредитним договором була непогашена та становила 6\~956,37 грн, яка складалася з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5\~275,78 грн та 1680,59 грн нарахованої пені. Таким чином, порушене право на отримання погашення заборгованості за кредитним договором Банк вважає порушеним та таким, яке підлягає поновленню шляхом виконання цього обов`язку спадкоємцями боржника у тому обсязі, в якому кожен з них прийняв спадщину. В зв`язку з цим Банк 15 травня 2020 року направив претензію відповідачам з вимогою погасити вищевказану заборгованість. Позивач вважає, що оскільки відповідачі мали зареєстроване місце проживання однакове зі спадкодавцем, то вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті боржниці. Відповідачі у позасудовому порядку не вили необхідних дій для виконання обов`язку спадкодавця за кредитним договором. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути зі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6\~956,37 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 17 грудня 2020 року відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 20 січня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закри провадження у справі. Київський апеляційний суд постановою від 14 липня 2022 року скасував ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою від 02 серпня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв справу до свого провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 16 травня 2017 року [PERSON] подала до АТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послугу ПриватБанку, за змістом якої [PERSON] своїм підписом засвідчила зобов`язання виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на інтернет-ресурсі Банку, а також те, що ця анкета, Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи, правила користування, основні умови обслуговування і кредитування, розташовані в рекламному буклеті, складають між позичальницею та Банком договір про надання банківських послуг. На підставі цієї заяви Банк встановив кредитний ліміт у розмірі 2\~000,00 грн на картці № [NUMBER] , картковий рахунок за якою був відкритий на ім`я [PERSON] 08 грудня 2016 року, що підтверджується копію довідки АТ КБ «ПриватБанк». В зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] обов`язків за кредитним договором, незважаючи на користування кредитними коштами, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 22 травня 2019 року у справі № 369/195/19 відмовив у відкритті провадження за позовом АТ КБ «ПриватБанк» в зв`язку з тим, що згідно з актовим записом про смерть від 29 вересня 2018 року № 578, складеним Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, за змістом якого [PERSON] померла у віці 32 роки. 27 лютого 2020 року Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області направила лист позивачу, в якому повідомила про те, що з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори спадкоємці [PERSON] не зверталися, а також зауважила про відсутність інформації про спадкоємців, які проживали спільно зі спадкодавцем на час смерті останнього, або про прийняття спадщини малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, або особами з обмеженою дієздатністю, 12 травня 2020 року Банк направив лист-претензію кожному з відповідачів, як спадкоємцю померлої [PERSON] , з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з цим позовом, Банк вважає, що його порушене право на отримання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором підлягає поновленню шляхом пред`явлення позову до спадкоємців померлого боржника. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 636/2726/16-ц перевіряючи судами попередніх інстанцій застосування норми статті 1282 ЦК України, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та повертаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що судам належить з`ясувати який розмір заборгованості спадкодавця за зазначеним договором був на час його смерті, яке майно отримали спадкоємці, вартості успадкованого майна та чи покриває вартість отриманого майна розмір заборгованості спадкодавця. Отже суду належить встановити наявність зобов`язання між Банком та спадкодавцем [PERSON] , та з`ясувати спосіб поновлення порушеного права Банку на повернення кредитних коштів. У відповідності до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в статтях\~6\~та\~627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~Стаття 629 ЦК України\~встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (статті 614 ЦК України). Згідно зі\~статтею 549\~ЦК України\~неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями частини першої статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] була клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», оскільки 08 грудня 2016 року на її ім`я у Банку було відкрито картковий рахунок та видано картку № [NUMBER] , що підтверджується роздруківкою довідки, виготовленої за допомогою електронного сервісу АТ КБ «ПриватБанк». На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16 травня 2017 року [PERSON] на картковий рахунок встановлено кредитний ліміт у розмірі 2\~000,00 грн, що відображено також у вищевказаній довідці. Зі змісту виписки про рух коштів на картковому рахунку [PERSON] суд вбачає, що спадкодавець користувалася кредитними коштами, зокрема, за допомогою картки № [NUMBER] , внаслідок чого сформувалася заборгованість, про що свідчить негативний баланс на рахунку. Позивач не надав суду доказів стосовно того, в якому розмірі сторони погодили встановлення кредитного ліміту, пільговий період, базову відсоткову ставку в місяць за користування коштами, розмір обов`язкового щомісячного платежу, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом тощо. Наданий суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не є належним доказом погодження основних умов кредитного договору зі спадкодавцем, оскільки не відображає, на які саме умови кредитування погоджувалася [PERSON] та засвідчила свою згоду на те власним підписом. Таким чином, факт виникнення кредитних правовідносин між Банком та [PERSON] суд вважає доведеним, водночас розмір заборгованості позивач не довів належним чином. Враховуючи наявність претензії позивача до спадкодавця стосовно стягнення заборгованості суду належить з`ясувати чи входять боргові зобов`язання до складу спадщини та у який спосіб кредитор може повернути собі позичені кошти. Згідно з частиною першою\~статті 1282 ЦК України\~спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої\~статті 1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Матеріали справи не містять доказів того, чи проживали та були зареєстровані відповідачі на час смерті спадкодавця з ним, в зв`язку з чим відсутні для застосування положення частини третьої\~статті 1268 ЦК України, згідно з якою спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя\~статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до\~статті 1296 ЦК України\~є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми\~статті 1282 ЦК України\~щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. В матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 86/2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] . З матеріалів спадкової справи суд вбачає, що з заявою про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , ніхто не звертався. Листом від 12 липня 2021 року № 314 Боярська міська рада Фастівського району Київської області повідомила, що разом з померлою значилися зареєстрованими: 1.[PERSON] з 26 липня 2006 року до дня смерті, знята з реєстрації місця проживання 27 листопада 2018 року у зв`язку зі смертю; 2.[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 01 березня 2007 року; 3.[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 01 березня 2007 року; 4.[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 06 квітня 2006 року. Водночас матеріалами справи не підтверджено факту проживання разом зі спадкодавцем жодного з відповідачів. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до\~Конституції України\~регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені\~Загальною декларацією прав людини,\~Міжнародним пактом про громадянські та політичні права,\~Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод\~і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до статті 12 цього Закону Свобода пересування обмежується щодо: ?осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; ?осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; ?осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; ?осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; ?осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; ?осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; ?іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; ?осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; ?іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового. З огляду на вищевказану норму, а також те, що всі відповідачі на час смерті [PERSON] були повнолітніми, слід зробити висновок про те, що реєстрація місця проживання не є безумовним доказом саме місця проживання відповідачів, щодо яких відсутні докази наявності обмежень у пересуванні по території України. Наявна в матеріалах справи копія спадкової справи № 86/2020 не містить також доказів того, який обсяг майна ввійшов до складу спадщини. За таких обставин позивачем не доведено належним чином розмір заборгованості померлої [PERSON] за договором від 16 травня 2017 року № б/н, коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] та обсяг майна, в межах якого спадкоємці можуть відповідати перед кредитором спадкодавця за порушення останнім умов кредитного договору. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості.

Outcome: dismissed