Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.07.2023 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Посилалась на те, що 19.08.2020 року вони з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми). Від шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги, частих сварок, фактичні шлюбні відносини припинено. Тому, просить шлюб між ними розірвати. Вказувала, що вони не змогли досягти згоди стосовно того з ким буде проживати їх дочка. Просив визначити місце проживання неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] .. Ухвалою від 20 липня 2023 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого судового засідання. 02.08.2023 року до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову у повному обсязі. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради свого представника у підготовче судове засідання не направив, попередньо надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19 серпня 2020 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який був зареєстрований Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми), актовий запис № 216, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.08.2020 року (а.с. 6). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] .(а.с. 11) Також судом встановлено, що між сторонами спільне господарство не ведеться. Шлюбні відносини сторони припинили та до цього часу не підтримують. Сторонами вживались заходи до примирення, але позитивного результату вони не дали, примирення не досягнуто. За нормами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач просить шлюб розірвати, не бажає миритися з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, що вбачається з її позову. Таким чином, судом встановлено відсутність вільної згоди позивача перебувати в шлюбі з відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Приймаючи до уваги те, що позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачем та не бажає відновлювати сімейні відносини, посилаючись на те, що між ними відношення погіршились до того рівня, що відновлення їх неможливе, суд вважає недоцільним надавати їм строк для примирення. Враховуючи вищевикладене, а також на те, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дочки, позов необхідно задовольнити, а шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Крім того, у сторін виник спір щодо визначення місця проживання дитини. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] ,який затверджений рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №247 від 12.09.2023 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] .. Судом встановлено, що [PERSON] створила належні умови для проживання дитини, піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує дитину у атмосфері турботи та любові. У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягає задоволенню.

Outcome: approved