Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому він просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн. завдану [PERSON] діями Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду при розгляді справи №757/27155/20-к. При цьому зазначає, що дезаконність дій вказаних судових органів підтверджується тим, що вони мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 356, ч.1 ст. 366 і ч.4 ст. 382 КК України, в результат чого порушено право позивача на "ефективний засіб правового захисту в національному органі" (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. ухвалою від 09 листопада 2020 року у справі №757/21155/20-к (провадження №1-кс-3222/21) відмовив у задоволенні скарги [PERSON] №25-06 від 25.06.2020 року на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви позивача №12-06 від 12.06.2020 про вчинення тяжкого злочину слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованому у м. Миколаєва за ознаками, передбаченими ч. 3 ст. 382 КК України. Надалі у позовній заяві [PERSON] вказує підстави, з яких слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. ухвалою від 09 листопада 2020 року у справі №757/21155/20-к було відмовлено у задоволенні його скарги, зазначено обставини, які, на думку позивача, не врахував слідчий суддя Новак Р.В. при постановлення зазначеної ухвали, а також вказано норми процесуального та матеріального права, які, на переконання позивача [PERSON] було порушено при постановлення зазначеної ухвали від 09.11.2020 у справі №757/21155/20-к. Також, позивачем вказано, що судді Київського апеляційного суду Тютюн Т.М., Гладій С.В. та Павленко О.П. ухвалою від 11.07.2022 у справі №757/27155/20-к - залишили без задоволення його апеляційну скаргу №1-02 від 01 лютого 2022 року та залишили без змін ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 09.11.2020 у справі №757/27155/20-к. Позивач вважає, що було порушено його право на захист у зв`язку із відмовою у задоволенні його скарги та відмовою у задоволення апеляційного скарги, а також завдано моральної шкоди розмір якої він оцінює в 1500000,00 грн., що є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків. Згідно Розпорядження голови Печерського районного суду м. Києва в порядку ст. 31 ЦПК України визначено підсудність цивільної справи №757/30541/22-ц за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, найбільш територіально наближеному суду, а саме: Шевченківському районному суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2023 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Пономаренко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 21.07.2023 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не є причетним до заподіювання позивачу будь-якої шкоди, не вступало у правовідносини з ним та вважє, що є неналежним відповідачем у справі. Відповідачем вказано, що у позивача відсутні підставі для відшкодування шкоди внаслідок постановлення процесуальних рішень суду. При цьому, у відзиві зазначено, що викладені позивачем у позові обставини не підтверджують факт заподіяння моральної шкоди, вказана вимоги є безпідставною та необґрунтованою, тому просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. В судове засідання позивач не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, до суду електронною поштою 10.07.2023 надійшла заява у якій він просив проводити розгляд справи без його участі та участі свого представника. Відповідач Державна казначейської служба в судове засідання свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася в установлений законом порядок, у відзиві на позов просила розглядати справу без участі представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що імунітет суддів має законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: dismissed