Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

19.08.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.07.2014 року у Виконавчому комітеті Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . 29.07.2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області шлюб, зареєстрований 05.07.2014 року між позивачем та відповідачем розірвано (справа № 369/4035/22). Дана обставина підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2022 року у справі № 369/4035/22. 21.11.2018 року позивачем та відповідачем за спільні грошові кошти побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстровано на відповідача - [PERSON] . Вказану обставину підтверджує інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що подана разом з позовною заявою. Разом тим, позивач зазначив, що свідоцтво про право власності на вказаний об`єкт у позивача відсутнє, так як вказаний документ зберігається у відповідача та був виданий на підставі декларації про готовність об`єкта (індивідуальних), серія та номер: КС141183250950, виданий 21.11.2018, видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області. Таким чином, слід зробити висновок, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Окрім того позивач вказував, що слід врахувати, правило рівності часток подружжя в спільному майні. На підставі наведеного, позивач просив суд визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1707841932224, до якого входять наступні складові частини: будівля, гараж, Б; будівля, навіс, В; будівля, навіс, Г; споруда, свердловина, І; споруда, каналізаційна яма, ІІ, визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1707841932224, до якого входять наступні складові частини: будівля, гараж, Б; будівля, навіс, В; будівля, навіс, Г; споруда, свердловина, І; споруда, каналізаційна яма, ІІ та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. 03.10.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 26.10.2022 року відповідач подала до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 27.10.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.07.2014 року [PERSON] з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 2. 29.07.2022 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області суду шлюб розірвано (справа № 369/4035/22). [PERSON] у поданому зустрічному позові вказує, що спірний житловий будинок вона розпочала будувати на земельній ділянці, яка належить їй на праві особистої приватної власності ще у 2011 році в основному за власні кошти та за кошти, позичені у її сестри [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] допомагав у будівництві будинку тільки власною працею, оскільки він ніде не працював і не мав доходу. Позивач за зустрічним позовом також відзначала, що позичені кошти також повертала вона з власних доходів, оскільки [PERSON] не працював. На момент реєстрації з позивачем за первісним позовом [PERSON] шлюбу будинок вже був в основному збудований, оскільки спільне весілля у 2014 році вже відбулось у вказаному будинку, у 2018 році відбулась лише державна реєстрація права власності на спірний будинок. Зазначені вище факти можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, позивач зауважувала, що від спільного подружнього проживання з [PERSON] у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Спільна неповнолітня дочка проживає разом із позивачем і знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Забірського старостинського округу виконавчого комітету Боярської міської ради Фастівського району Київської області № 85 від 04.05.2022 року. Відповідач тривалий час проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає взагалі, тому позивач була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 10.06.2022 року (справа № 369/3806/22) з відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 4000,00 грн щомісячно з моменту звернення з позовом до суду, однак станом на момент подання зустрічної позовної заяви [PERSON] ухиляється від сплати аліментів. На підставі вище наведеного, відповідач просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею, [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] та 2/3 частини господарських будівель і споруд, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] та 1/3 частину господарських будівель і споруд та стягнути на її користь понесені судові витрати. 21.12.2023 року представником позивача за первісним позовом через канцелярію суду зареєстровано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання зазначила, що позивач визнає те, що вони з відповідачем будували вказаний будинок разом. Відповідач дійсно майже самостійно власною працею збудував вказаний будинок та також вкладав грошові кошти на будівництво вказаного будинку. Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про те, що наявність спільної дитини, яка проживає з останньою надає їй право на більшу частку при поділі майна вказувала наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 173 СК України при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Донька [PERSON] перебувала та перебуває на утриманні батьків та жодним чином не сприяла будівництву будинка (власною працею або будь-чим іншим). Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про те, що відповідач не надає допомогу на утримання дитини зазначила, що вказана обставина не є предметом вказаного спору та дослідженню не підлягає, на даний час розмір аліментів забезпечує всі потреби дитини, відповідач працює в ЗСУ та має достойні заробітки, тому вказана обставина не може слугувати підставою для збільшення частки позивачу. На підставі наведеного, просила суд у задоволенні зустрічної позовної заяви про поділ спільного майна подружжя відмовити, первісну позовну заяву задовольнити. 03.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 15.09.2023 року позивач [PERSON] в судовому засіданні поданий ним позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити, проти зустрічного позову [PERSON] заперечував у повному обсязі, просив суд у його задоволенні відмовити. 15.09.2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Іваницька О.П. в судовому засіданні поданий [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити, проти зустрічного позову [PERSON] заперечувала у повному обсязі, просила суд у його задоволенні відмовити. 15.09.2023 року відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти поданого [PERSON] позову заперечувала у повному обсязі, просила суд у його задоволенні відмовити, поданий нею зустрічний позов до [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити. 15.09.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Будько П.М. в судовому засіданні проти поданого [PERSON] позову заперечував у повному обсязі, просив суд у його задоволенні відмовити, поданий [PERSON] зустрічний позов до [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 05.07.2014 року Виконавчим комітетом Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Згідно наявного в матеріалах витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер витягу 147455117 від 29.11.2018 року, власником житлового будинку, загальною площею 99,3 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] з 26.11.2018 року. 29.07.2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області шлюб, зареєстрований 05.07.2014 року між позивачем та відповідачем розірвано (справа № 369/4035/22). Дана обставина підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2022 у справі № 369/4035/22. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.\~372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно. Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідач у поданій зустрічній позовній заяві вказувала, що в спорі який виник є підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшення частки відповідача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини посилаючись на те, що спільна донька сторін перебувають на її повному утриманні, тоді як позивач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, зазначені вище твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в ході судових засідань. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 173 СК України при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Донька [PERSON] перебувала та перебуває на утриманні батьків та жодним чином не сприяла будівництву будинка (власною працею або будь-чим іншим). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи та свідчення свідків не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя у повному обсязі та часткове задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Щодо розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так з матеріалів справи вбачається, що позивачем з метою пред`явлення позову до суду замовлено здійснення оцінки майна, вартість проведення якої становить 2500,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 08.08.2022 року. Суд приходить до висновку, що зазначені вище понесені [PERSON] витрати пов`язані із залученням спеціаліста, підлягають відшкодування [PERSON] у зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у повному обсязі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Будько П.М., який здійснює свою адвокатську діяльність на підставі свідоцтва № 3446/10 від 18.10.2007 року та [PERSON] був укладений Договір про надання правової допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник [PERSON] надав суду копію акту про прийняття-передачу наданих послуг від 25.10.2022 року, та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 25.10.2022 року. Дослідивши вище вказані документи, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи викладене,

Outcome: partial