Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. 19.12.2022 року до суду надійшла вищезазначена позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] з батьком, [PERSON] . Дана заява мотивована тим, що він перебував з 07.09.2012 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народилося двоє дітей донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Спочатку сімейне життя з [PERSON] складалось добре, але після народження другої дитини протягом останніх декілька років сімейні стосунки між ними погіршились, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та, як наслідок, до фактичного припинення шлюбних відносин. В них дружиною були дуже гарні стосунки, вони разом виховували своїх доньок. Однак відповідач [PERSON] вступила до секти, цей факт приховувала від нього, а припинивши з ним проживання підпала під контроль цієї організації, що наразі становить небезпеку для їх дітей. Також він вважає, що відповідачка має намір таємно від нього вивезти дітей за кордон, для чого готує закордонні паспорти. На теперішній час вважає, що залишення дітей проживати з його дружиною становитиме небезпеку для [PERSON] та [PERSON] , відповідачка не має самостійного доходу, не працює. Тому просив визначити місце проживання дітей разом з ним. 31.07.2023 року від представника позивача адвоката Сметюк В.С. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача зазначила, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Крім цього, просив ухвалити рішення на його користь не дивлячись на те, що орган опіки та піклування в порядку ст.19 Сімейного кодексу не надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з батьком, взявши до уваги інші надані у справі докази. Так представник зазначила, що відповідачка разом з дітьми у незаконний спосіб без згоди батька дітей [PERSON] перетнула державний кордон України і вивезла дітей за межі України. З метою повернення дітей в Україну позивач звернувся до правоохоронних органів, які вже встановили, що діти знаходяться за межами України, а відповідачка не бажає розголошувати органам досудового розслідування місце її перебування з дітьми. Звернення позивача до правоохоронних органів не є перешкодою для звернення позивача до суду з вимогами про визначення місця проживання дітей відповідно до норм Гаазької конвенції 1980 року. (а.с.99) Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13.12.2022 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження і по справі призначено підготовче судове засідання. (а.с.13) Ухвалою суду від 06.02.2023 року до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування виконком Роздільнянської міської ради Одеської області та зобов`язано надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з батьком в порядку ст.19 СК України. (а.с.37). Ухвалою суду від 18.05.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання органу опіки та піклування виконкому Роздільнянської міської ради в зупиненні провадження у справі.(а.с.77) Ухвалою суду від 02.08.2023 року закрито підготовче судове засідання і справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с.104) Позиції сторін в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сметюх В.С. в судове засідання на розгляд справи по суті не з`явилися, раніше надали суду заяву від 31.07.2023 року, в якій просили задовольнити позовні вимоги [PERSON] та провести розгляд справи без їх участі. (а.с.99) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання, що зареєстровані у встановленому законом порядку. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, позовної заяви та доданих до неї документів в зв`язку з відсутністю [PERSON] по місцю проживання. Відтак відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Судом по справі встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , перебував з 07.09.2012 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса).(а.с.8) Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 березня 2023 року шлюб між ними розірвано (а.с.97) Позивач згідно витягу з державного демографічного реєстру №2022/001111681 зареєстрований за адерсою [ADDRESS] . (а.с.60), Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Роздільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного(а.с.9) т а доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Роздільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса).(а.с.10) Сторони припинили спільне проживання і разом не проживають. Ухвалою суду від 06.02.2023 року органу опіки та піклування виконкому Роздільнянської міської ради Одеської області було доручено надати висновок в порядку ст.19 СК України щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з позивачем. Із наданого суду акту обстеження умов проживання дітей від 27.02.2023 року складеного комісією в складі працівників служби у справах дітей Роздільнянської міської ради Роздільнянського району Одеської області, під час обстеження місця проживання позивача за адресою [ADDRESS] було встановлено, що в даному будинку зареєстровані та проживають подружжя [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , а також їх син [PERSON] . Діти [PERSON] - доньки [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою відсутні. Зі слів батька діти виїхали разом з матір`ю за кордон, на його думку проти їх волі. В будинку створені належні умови для проживання дітей.(а.с.49) Відповідно органом опіки та піклування виконкомом Роздільнянської міьської ради Одеської області суду надано Акт про неможливість надання письмового висновку органом опіки та піклування Роздільнянської міської ради від 29.03.2023 року за вих. №115, відповідно до якого з урахуванням всіх встановлених обставин підготовувати проект висновку щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком не надається можливим в зв`язку з відсутністю дітей.(а.с.47) Згідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, викладених у листі №08/12/22-1 від 27.12.2022 року гр. [PERSON] та гр. [PERSON] 23.10.2022 року виїхали за межі України, даних про повернення їх в Україну на час винесенні судового рішення в матеріалах справи не має. Згідно витягу з Реєстру досудових розслідувань встановлено, що за завою [PERSON] порушено кримінальне провадження №12023162390000134 за ст.146 ч.2 КК України за фактом незаконного позбавлення волі його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які перетнули державний кордон. (а.с.63). В свою чергу позивач надав суду докази, що він має постійний заробіток, працює в філії «Автомобільний дім Одеса`ПрАТ «Одеса-Авто», що підтверджується наявною у справі довідкою з місця роботи від 30.01.2023 року за №5 (а.с.61), позитивно характеризується по місцю проживання.(а.с.62) , на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а відтак може забезпечити дітей та піклуватиметься про них(а.с.64, 65) Нормативно- правове обгрунтування та висновки суду. Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком дітей вимоги про визначення місця проживання дітей на підставі ст.161 СК України, так як він та відповідачка проживають окремо і вирішити добровільно спір щодо дітей не мають можливості. Щодо юрисдикції даного спору. Верховний Суд наголошував при розгляді справ на тому, що серед питань, які має суд вирішити на стадії відкриття провадження у справі, є визначення, чи є повноважним національний суд для розгляду та вирішення спору, а у разі помилкового відкриття провадження у справі з порушенням правил про юрисдикцію спору - закрити таке судове провадження у зв`язку з тим, що він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України. (постанова ВС від 17.08.2022 року справа № 613/1185/19). Так відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відтак, справи щодо визначення місця проживання дітей розглядаються за правилами загальної підсудності за місце проживання відповідача. Так позивач [PERSON] , громадянин України проживає та має зареєстроване місце проживання на території ї України. Згідно адресної довідки , отриманої судом на час відкриття провадження у справі відповідачка - [PERSON] , громадянка України має зареєстроване місце проживання на території України - [ADDRESS] . Про слухання справи у суді вона повідомлялася належним чином по місцю реєстрації. Доказів перетинання відповідачем [PERSON] . Державного кордону України суду не надано.(а.с.) Із наданої позивачем інформації ДПСУ, викладеній у листі №08/12/22-1 від 27.12.2022 року неповнолітні діти позивача [PERSON] - доньки [PERSON] та [PERSON] перетнули державний кордон та перебувають за межами України, дата перетинання кордону - 23.10.2022 року. Інших даних щодо проживання дітей за межами України суду не надано Відтак , справа підлягає розгляду в Роздільнянському районному суді Одеської області за правилами загальної підсудності, підстав вважати, що предметом розгляду у даній справі є приватноправові відносини із іноземним елементом, у суду не має. Доказів проживання відповідача та дітей за межами України суду не надано. Між тим, якщо вважати, що ці відносини і обтяжені іноземним елементом і юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.(ст.497 ЦПК України), то проаналізувавши Закон України «Про міжнародне приватне право», суд прийшов до висновку, що підсудність цієї справи також не змінюється, так як відповідно до вимог цього закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Також підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Оскільки спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, обоє батьків зареєстровані на території України, є громадянами України, даних про проживання відповідача за межами України не має, а відтак даний спір підлягає розгляду в Роздільнянському районному суді Одеської області. Щодо суті спору про визначення місця проживання дітей з батьком. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З огляду на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої, жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Згідно положень статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, яка охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Так відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Так, згідно із положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На обов`язковість отримання судами відповідного письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини Верховний Суд вказував, зокрема у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 319/606/18, від 27 січня 2021 року у справі № 355/1857/18. Так позивач просить суд розглянути його позовні вимоги та задовольнити, визначивши місце проживання неповнолітніх дітей разом з ним. Висновки суду. Суд, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обгрунтованості заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] з наступних підстав. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач звернувся в суд з даним позовом - 19.12.2022 року, одночасно заявивши вимоги про розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON] , з якою на час розірвання шлюбу спільно не проживав. Шлюб між сторонами було розірвано 27 березня 2023 року заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області, відповідач [PERSON] в розгляді справи участі не приймала. Із наданої позивачем інформації ДПСУ, викладеній у листі №08/12/22-1 від 27.12.2022 року неповнолітні діти позивача [PERSON] - доньки [PERSON] та [PERSON] перетнули державний кордон та перебували за межами України, дата перетинання кордону - 23.10.2022 року. Даних про місцезнаходження дітей на час розгляду справи у суді не надано. Крім цього, судом не отримано висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей, обов`язковість отримання якого передбачена ст.19 СК України при розгляді питання про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, так як місце знаходження дітей органами опіки також не встановлено. Позивач стверджував в додаткових поясненнях , що відповідачка разом з дітьми виїхала за кордон, по наявній в нього інформації до Російської Федерації, однак даних які б підтверджували його твердження в матеріалах справи відсутні. Відповідно на час подачі позову в суд та розгляду справи у суді , позивач на думку суду не довів обгрунтованість заявлених ним позовних вимог . а суд в свою чергу позбавлений можливості з`ясувати фактичні обставини даної справи, проживання дітей, доцільність проживання їх з батьком чи з матір`ю, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дітей та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Також позивачем не зазначено точного місця перебування [PERSON] та їх спільних дітей, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст. 160 СК України, суд позбавлений можливості з`ясувати їх думку щодо місця проживання. Позивач не надав також достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самих дітей, які переважають над інтересами й бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дітям безпечніше проживати в Україні, тобто при вирішення даної справи в умовах воєнного стану, запровадженого в Україні суд обов`язково повинен враховувати і фактор безпеки. Детально вивчивши ситуацію, суд приходить до висновку, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, не довів протиправної поведінки відповідача та її умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, переконливих доказів загрози їх життю та здоров`ю, внаслідок протиправних дій останньої. Крім того, позивачем не наведено будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення дітей з матір`ю, оскільки відібрання дітей позбавить їх материнської турботи та допомоги і може призвести до погіршення їх становища. В свою чергу дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, така позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Щодо застосування у даній справі Гаазької конвенції 1980 року. Однією з основоположних засад цивільного законодавства, згідно п.6 ст. 3 ЦК України, є добросовісність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певним стандартам поведінки, бути чесними, відкритими, мати повагу до інтересів іншої сторони договору або іншого правовідношення. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так позивачем у справі заявлено позов на підставі норм Сімейного кодексу України про визначення місця проживання дітей разом з батьком. . Між тим, 31.07.2023 року представник позивача [PERSON] надала суду через електронний суд додаткові письмові пояснення, (а.с.99), в яких просила позовні про визначення місця проживання дітей з батьком розглядати також на підставі норм Гаазької конвенції 1980 року, а також зазначила, що позивач з метою встановлення місця знаходження дітей та повернення їх в Україну звернувся до органів поліції, представники правоохоронних органів спілкувалися з відповідачкою через соціальні мережі інтернет, вона повідомила їх, що знаходиться за межами України разом з дітьми і не бажає розголошувати інформацію про її місцезнаходження разом з дітьми, а відтак умисно створює перешкоди для його спілкування з дітьми, яких вивезла у незаконний спосіб. Закон та норми Гаазької конвенції 1980 року не забороняють йому також звертатися і до суду. Суд відхиливши ці доводи представника як підставу для задоволення позовних вимог позивача виходить з наступних міркувань. Так відповідно до частини першої статті 160СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання В свою чергу правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Виходячи із вимог закону для повернення дітей позивачу необхідно звернутися до належного суду вимогою, що відповідає одному із способів захисту, визначених Гаазькою конвенцією 1980 року та було б правомірним та ефективним способом захисту його порушених прав у випадку доведеності його вимог. Із вимог позивача вибачається, що ефективним способом захисту порушеного права [PERSON] , як батька є подачу позову про повернення дітей до країни постійного проживання - в Україну, є саме ініціювання ним процедури повернення дітей у порядку, визначеному Конвенцією. Такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права позивача, характеру порушення та спричиненим цим порушенням наслідкам. Між тим у встановленому ЦПК порядку вимога про відібрання дітей та повернення їх до країни постійного проживання позивачем при розгляді цієї справи не заявлялась. Відповідачем не надано доказів, що в судах України розглядається чи розглядалась його заява про повернення дітей, а також документів на підтвердження того, що така його заява надходила до Міністерства юстиції України чи подавалась до суду в Україні. Оскільки відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд вирішує справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, то відповідно вирішувати під час розгляду справи будь-які інші вимоги, які позивачем не були заявлені суд не вправі, в тому числі і на підставі Гаазької конвенції 1980 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. На підставі викладеного, враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в зв`язку з недоведеністю та необгрунтованістю заявлених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в повному обсязі у задоволенні позову, тому відмовляє і у стягненні судового збору з відповідача. Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів. На підставі т. ст. 4, 258-259, 265,281-283, 289 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed