Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його фіктивності. У позові у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, була зазначена приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Черкаської області Митрофанова Любов Пантелеймонівна. Однак ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження від 21.04.2023 у залученні приватного нотаріуса у якості третьої особи відмовлено, оскільки позивачем всупереч вимогам ст. 53 ЦПК України не було зазначено, на яких підставах указану особу належить залучити до участі у справі та на які її права та обов`язки і яким чином може вплинути рішення суду у справі. Під час підготовчого провадження позивач не ставив питання про залучення цього приватного нотаріуса чи інших осіб до участі у справі. Позов обґрунтовано тим, що позивачка 13.07.2013 уклала з відповідачкою, яка є її дочкою, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що тяжко захворіла у 2011 році та вирішивши, що не вилікується, з метою мінімізації затрат своєї дочки (відповідачки) на оформлення спадщини, за усною домовленістю з дочкою, вони за спільною домовленістю вчинили між собою фіктивний договір купівлі-продажу належної позивачці квартири за символічну ціну у розмірі 42600,00 грн, хоча у 2013 році вартість подібної квартири сягала 300000,00 -400000,00 грн. Після укладання указаного договору відповідачка повернулася до свого місця проживання у російській федерації та жодних дій на виконання умов указаного договору не вчиняла, оскільки договір був фіктивний. Позивачка стверджує, що після початку у 2014 році війни відповідачка відмовилася як забрати позивачку до себе на проживання, так і відмовилася приїхати до м. Корсуня-Шевченківського з метою вирішення питання щодо повернення квартири, а після 24.02.2022 сторони взагалі стали чужими людьми. У позові вказано, що позивачка, маючи повних 83 роки віку, залишилася без житла, без рідної людини, і як жила, так і продовжує жити у вказаній квартирі, будучі в ній зареєстрована та сплачуючи всі необхідні платежі за обслуговування квартири. На думку позивача фіктивність укладеного між сторонами спірного договору купівлі-продажу квартири доводиться тим, що ціна договору не була реальною, а також тим, що у даній ситуації не настали жодні правові наслідки, які є обов`язковими і необхідними для договору купівлі-продаж житла, а саме квартира не передавалася новому власнику, відповідачка у квартирі не була зареєстрована та не проживала, та як нова власниця не укладала договори щодо надання необхідних послуг на обслуговування квартири. Саме позивачка дотепер здійснює оплату всіх комунальних послуг та вчиняє дії по догляду за квартирою. Таким чином позивачка стверджує, що вчиняючи вказаний договір купівлі-продажу, і вона, і відповідачка знали, що спірний договір не буде виконаний, бо він є фіктивним, оскільки сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином купівлі-продажу. Позивачка вказує, що укладений сторонами договір за своїм змістом суперечить закону, оскільки сторони не вчинили жодних, у т.ч. обов`язкових дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, цей спірний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України і за правилами ст. 215 ЦК України наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. З огляду на викладене позивачка просить захистити її права шляхом визнання недійсним з підстав фіктивності договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами 13.07.2013. Ухвалою судді від 21.04.2023 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження. Виклик відповідачки у справі ухвалено здійснювати шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. Ухвалою суду від 27.06.2023 справу призначено до судового розгляду по суті. Крім того, задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків. Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином. У судове засідання з`явилися позивачка [PERSON] та її представник адвокат Кривошия О.А. Також до суду з`явилися свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяв не подавала. До матеріалів справи 20.06.2023 поштовим зв`язком надійшла заява від 15.06.2023, нібито підписана [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (російської федерації). У заяві вказано, що позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглядати справу у її відсутність (а .с. 64). При цьому суд перед початком розгляду справи по суті звернув увагу сторони позивача на те, що указана заява направлена поштою з поштового відділення, розташованого у м. Корсуні-Шевченківському, що вбачається з відомостей на поштовому конверті (а.с. 65). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] повідомив, що у нього відсутні відомості про перебування відповідачки, яка є громадянкою російської федерації, у м. Корсуні-Шевченківському. Суд зауважив, що якщо відповідачка перебуває на території України (що у позові заперечується позивачкою), то відсутні перешкоди для її участі у справі. Якщо ж відповідачка на території України не перебуває, то указана заява про визнання позову не могла бути нею направлена з м. Корсуня-Шевченківського. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що автор та підписант цієї заяви є невідомим, у зв`язку з чим ця заява не береться судом до уваги, про що судом було оголошено у судових засіданнях 16.08.2023 та 12.09.2023. У зв`язку з першою неявкою відповідачки та відсутності від неї повідомлення про причини неявки, судове засіданні було відкладене на 12.09.2023. У судовому засідання 12.09.2023 позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що у 2013 році сторони консультувалися з питання найвигіднішого переоформлення спірної квартири на користь відповідачки. Нотаріус порадила укласти договір купівлі-продажу, тому сторони так і зробили. Грошей за продаж квартири від дочки (відповідачки у справі) позивачка не отримувала. Крім дочки позивачка має сина, який є особою з інвалідністю. Наразі позивачка хоче допомогти своєму синові, однак не може розпорядитися належною їй квартирою, оскільки право власності на цю квартиру вже оформлене на відповідачку. При цьому позивачка вказала, що відповідачка вже кілька років не може приїхати до неї в Україну через воєнні дії, а також не може вчинити дії щодо повернення спірної квартири, оскільки вона є громадянкою російської федерації. Також з відповіді позивачки на запитання суду вбачається, що з цим позовом вона звернулася лише тому, що наразі існують законодавчі обмеження громадянами російської федерації щодо розпорядження своєю власністю, яка розташована на території України. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Кривошия О.А. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Звернув увагу суду, що фактично право власності на спірну квартиру належало позивачці як до укладення договору купівлі-продажу у 2013 році, так і після укладення цього договору. Однак після укладення договору це право власності є «неповноцінним», оскільки позивачка має намір передати цю квартиру у спадок, однак не може нею розпорядитися. Представник наголошував, що позивачка після укладення договору продовжує постійно жити у спірній квартирі та оплачувати комунальні послуги. Крім того, вона ніколи не мала намірів переїжджати в інше місце, а відповідачка ніколи не проживала у спірній квартирі, крім того часу, коли вона приїжджала у гості до своєї матері позивачки. Представник наполягав, що гроші за продаж квартири позивачка не отримувала, про що свідчить той факт, що її матеріальний стан після укладення договору не змінився. На підставі викладеного представник позивачки стверджував, що спірна квартира фактично не вибула з власності позивачки, отже укладений між сторонами у липні 2013 року договір купівлі-продажу спірної квартири був фіктивним. Заслухавши позивачку, її представника, дослідивши наявні у справі матеріали, допитавши свідків, суд встановив наступне. Позивачка [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] , що вбачається зі змісту свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13); свідоцтва про народження [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] (а.с. 18) та свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідачка [PERSON] є громадянкою російської федерації, що вбачається з наявної у справі копії її паспорта ( а.с. 17). Між позивачкою [PERSON] як продавцем та відповідачкою [PERSON] як покупцем 13.07.2013 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської області Митрофановою Л.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1072 (а.с. 21-22). Відповідно до п. 1 указаного договору [PERSON] передає у власність покупця ( [PERSON] ) квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а покупець [PERSON] приймає цю квартиру у власність і сплачує за неї ціну відповідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 42600,00 грн, які продавець (позивач [PERSON] ) одержав від покупця (відповідачки [PERSON] ) готівкою до підписання цього договору. Підписами на договорі сторони підтверджують факт повного розрахунку. У пункті 4 договору вказано, що вартість об`єкта оцінки становить 42600,00 грн (без урахування ПДВ), відповідно до Звіту про проведення незалежної оцінки визначеної замовником двокімнатної квартири в будинку загального користування за адресою: [ADDRESS] , від 12.06.2013, виконаного приватним підприємцем [PERSON] . Пунктом 6 спірного договору передбачено, що сторони підтверджують, що: -вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; -укладання договору відповідає їх інтересам; -волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; -умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; -договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відповідно до п. 8 договору сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. З пункту 11 договору вбачається, що відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на придбану квартиру виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У пункті 12 договору вказано, що «правові наслідки приховування реальної вартості квартири, зміст ст.ст. 203, 229-235, 383, 655, 657, 659, 660 і 680 Цивільного кодексу України ….. нам, сторонам, нотаріусом роз`яснено». У пункті 16 договору вказано: «Цей договір прочитано нами, сторонами, до його підписання. Ми, сторони, підтверджуємо відсутність у нас заперечень щодо кожної з умов цього договору , а також те, що кожна зі сторін однаково розуміє значення умов договору та його правові наслідки, про що свідчать наші особисті підписи на цьому договорі». Договір підписаний сторонами продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329167615 від 14.04.2023 власником двохкімнатної квартири [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2013 (а.с. 23). З наданих позивачем медичних документів вбачається, що у 2011 році вона здійснювала медичні обстеження та перебувала на лікуванні у медичному закладі ( а.с. 43, 44, 45). З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , вбачається, що позивачка зареєстрована у спірній квартирі (а. с. 24-25). Матеріали справи містять докази того, що позивачка [PERSON] є платником майже всіх комунальних послуг, які надаються мешканцям спірної квартири, та за вказаною квартирою заборгованості відсутні ( а.с. 34-40). Лише за послуги ОСББ «Рідне Надросся» платником вказано відповідачку [PERSON] , а с. 41) Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони перебувають у добросусідських стосунках з позивачкою, знають її як мешканку спірної квартири. Свідки зазначали, що саме позивачка постійно проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні послуги. При цьому жодна зі свідків не була очевидицею при проведенні процедури укладання сторонами спірного договору, як і не була присутня під час обговорення сторонами умов цього договору. Установивши указані обставини суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до частин 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки за відповідачкою на підставі укладеного договору купівлі-продажу 13.07.2013 було зареєстроване право на спірну квартиру, то саме з цієї дати до неї перейшло право власності. З огляду на це є помилковим твердження представника позивачки про те, що позивачці продовжує належати право власності на спірну квартиру. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Предметом розгляду у даній справі є вимога позивачки про визнання недійсним спірного договору у зв`язку з його фіктивністю. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому суд звертає увагу, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Як було встановлено судом, пунктом 3 укладеного між сторонами договору передбачено, що позивачка [PERSON] до підписання цього договору одержала 42600,00 грн готівкою від відповідачки [PERSON] у рахунок оплати спірної квартири. З огляду на вказані відомості п. 3 договору суд критично ставиться до тверджень сторони позивача про те, що грошові кошти у розмірі 42600,00 грн за продаж спірної квартири позивачка не отримувала, оскільки усними показами не можна спростувати ті факти, відомості про які викладені письмово та засвідчені нотаріально. Таким чином, надані позивачем у якості доказів письмові документи підтверджують, що відповідачка сплатила на користь позивачки обумовлену в договорі вартість спірної квартири, отже виконала передбачений п. 1 договору обов`язок щодо передачі грошових коштів. Суд також критично ставиться до тверджень сторони позивача про те, що указана в договорі ціна продажу квартири не була реальною, так як саме така вартість квартири визначена станом на 12.06.2013 спеціально уповноваженим на здійснення такої оцінки суб`єктом оціночної діяльності - приватним підприємцем [PERSON] . Крім того, позивачка не надала жодного доказу, який би ставив під сумнів правильність визначення вартості квартири станом на 2013 рік. Не знайшла свого підтвердження позиція сторони позивача про те, що вчиняючи спірний договір купівлі-продажу сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Так, у позові вказано, що укладенням договору купівлі-продажу сторони лише хотіли «зменшити витрати відповідачки при умові смерті позивачки, бо спочатку відповідачка мала приїхати і подати заяву про прийняття спадщини, потім через 6-ть місяців з дня смерті спадкодавця цю спадщину оформити, заплативши значні кошти, потім знайти продавця і продати квартиру, знову сплативши значні кошти на оформлення документів як то: виготовлення техпаспортів, довідок-характеристик, двічі сплата держмита, двічі сплата податку на дохід, сплата військового збору та обов`язків внесок до Пенсійного фонду, тобто необхідних для вчинення обох нотаріальних дій тощо». З вищенаведених позивачем у позові тверджень, які підтверджені позивачкою та її представником у суді, однозначно вбачається, що сторони мали один спільний намір передача (переоформлення) у власність відповідачки спірної квартири. Оскільки оформлення в майбутньому права власності на цю квартиру у порядку спадкування сторони вважали більш витратним в матеріальному та часовому вираженні, то вони спільно, свідомо і добровільно, після отримання відповідних юридичних консультацій, дійшли згоди про передачу (переоформлення) права власності на цю квартиру не в подальшому в порядку спадкування, а за договором купівлі-продажу, який і був ними добровільно укладений 13.07.2013. Ураховуючи вищенаведене суд не вбачає ознак фіктивності в укладеному між сторонами 13.07.2013 договорі купівлі-продажу квартири, оскільки сторони досягли бажаної для обох мети передачі спірної квартири у власність відповідачки з найменшими часовими та фінансовими затратами. Інші доводи сторони позивача, які зводяться до того, що відповідачка не проживає у спірній квартирі та не сплачує за надані комунальні послуги, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки закон не зобов`язує власника проживати у належному йому об`єкті нерухомого майна. Крім того, оскільки позивачка зареєстрована та фактично проживає у спірній квартирі, а умови спірного договору не містять вимоги про її виселення, то саме позивачка як користувач спірної квартири та отримувач комунальних послуг зобов`язана здійснювати оплату комунальних платежів. При таких обставинах, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що позивачка не надала належних доказів, які б підтверджували те, що сторони оспорюваного правочину на момент його вчинення не передбачали реального настання правових наслідків. З огляду на викладене позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Ураховуючи що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed