Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Сушак А.О., звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини і дружини до досягнення дитиною шестирічного віку. Позов мотивований тим, що 28.07.2020 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що 28.07.2020 складено відповідний актовий запис №1082. Спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя, що призвело до втрати всіх фізичних та духовних зв`язків між подружжям, шлюб носить формальний характер. На думку позивачки, подальше існування шлюбу є недоречним та суперечить її інтересам. Враховуючи наведені обставини позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Також зазначає, що від шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , належної участі в утриманні якої відповідач не приймає, а тому просить стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , шести років. Вимога про стягнення аліментів мотивована тим, що на даний час позивачка перебуває у відпусті по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, усі витрати по утриманню дитини позивачка несе самостійно, відповідач, як батько матеріально не допомагає. Зазначає, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та має стабільний дохід. Обґрунтовуючи розмір аліментів, який вона просить стягнути з відповідача, зазначає, що [PERSON] , [INFO] , необхідне постійне лікування, масажі та відповідний догляд, оскільки дитина має генетичну хворобу та фізичні вади, а саме діагностовано: компаунд гетерозигота за мутаціями N1303K та 621+1G>T гена ТРБМ. Крім того, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з нею, оскільки з народження та з моменту припинення спільного проживання з відповідачем, дитина проживає постійно із нею за місцем її реєстрації, та знаходиться на повному матеріальному її забезпеченні. Також вказала, що донька [PERSON] на даний час є немовлям, а тому їй необхідний догляд, який може забезпечити лише мати. Зазначила, що у її власності перебуває домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а отже позивач вважає вищезазначені підстави достатніми для визначення місця проживання дитини разом з нею. Щодо судових витрат, позивач просила понесений нею судовий збір стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Крім того, витребувано від Служби у справах дітей Агрономічної сільської ради письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідачем 24.05.2023 на адресу суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти розірвання шлюбу та просив суд надати строк для примирення подружжя. Крім того, висловив свої заперечення щодо заявленого позивачем розміру аліментів, а саме зазначає, що позивачем не обґрунтовано обраний розмір аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/2 частини його доходів, а тому вважає, що справедливим та розумним буде визначити йому розмір аліментів, проти стягнення якого він не заперечує, 1/4 частки заробітку (доходу), щомісячно. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , шести років, відповідач заперечив та просив визначити йому розмір аліментів, проти стягнення, якого він не заперечує, на рівні 1/8 частки його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення малолітньою дитиною, трьох років. Зазначив, що позивачем суду не надано жодного доказу, що у відповідача є фінансова спроможність, утримувати дружину. Крім того, вказує, що в разі задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, сукупний розмір аліментів, який з нього стягуватиметься, буде сягати 3/4 його заробітку, а отже вплине на погіршення його фінансового стану та може призвести до заборгованості по сплаті аліментів. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. 17.07.2023 на виконання вимог ухвали суду від 14.06.2023, Службою у справах дітей Агрономічної сільської ради надано письмовий висновок від 14.06.2023 за № 1470, щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що вона з дитиною проживає окремо від відповідача. Вона не бажає перебувати у шлюбних відносинах з ним, а тому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягнути з відповідача аліменти у зазначеному у позові розмірі на її користь та на утримання дитини, а також на її утримання до досягнення дитиною шестирічного віку. Крім того зазначила, що оскільки дитиною переважно опікується вона, та враховуючи велику прив`язаність дитини саме до неї, а також те, що вона має офіційний та стабільний дохід, місце проживання спільної дитини сторін по справі має бути визначене саме з матір`ю. На запитання суду якими доказами про характер хвороби дитини вона підтверджує обставину наявності у дитини, в силу саме цієї хвороби, вад фізичного або психічного характеру вона зазначила, що такі докази у неї відсутні. Про таке їй зазначали лікарі, з якими вона спілкувалась з приводу хвороби дитини. Представник позивача - адвокат Сушак А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Підтримав позицію висловлену своєю довірителькою щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також пояснив, що дитина сторін Каміла постійно проживає з матір`ю, яка її виховує, забезпечує, займається її розвитком, має з дитиною тісний емоційний зв`язок, що також підтверджується висновком Служби у справах дітей Агрономічної сільської ради. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Покоєвич А.О. в судовому засіданні підтримав позицію відповідача викладену у відзиві та просив суд частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів, а саме стягнути з [PERSON] , на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом, до досягнення дитиною повноліття та стягнути з [PERSON] , на користь позивача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років, в розмірі 1/10 частки від всіх видів доходу щомісячно. Проти заявлених вимог щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Агрономічної сільської ради в судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала висновок Служби про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, в судовому засіданні, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України щодо припинення шлюбу та аліментних зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що 28.07.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що 28.07.2020, складено відповідний актовий запис №1082 (а.с.14). Від шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.15). Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, відповідач хоча і заперечував у відзиві проти розірвання шлюбу вказуючи на намір зберегти сім`ю, але його представник в судовому засіданні таких намірів не підтвердив. Судом встановлено, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому в ході підготовчого судового засідання судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання подружжю строку на примирення. З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимоги про розірвання шлюбу. Як зазначалось вище та встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин малолітня дитина залишалася проживати з матір`ю за місцем її реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи від 12.04.2023 № 2023/002949984 та 2023/ 002949964. (а.с.16, 17). Крім того, судом встановлено, що позивачка є власником дачного будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.03.2016 та інформаційною довідкою з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60562956 від 03.06.2016 (а.с. 18-22). Відповідач вказану обставину визнає (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Дитина фактично перебуває на повному утриманні матері, батько дитини (відповідач у справі) зазначаючи у відзиві свої заперечення проти розміру аліментів, жодних доказів в підтвердження обставин щодо надання позивачу коштів на утримання дитини, суду не представив. З огляду на викладене суд констатує, що така обставина відповідачем перед судом не спростована, а отже право позивача на отримання коштів на утримання дитини (аліментів) від батька дитини (відповідача у справі) є порушеним та підлягає захисту. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей5,154,257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст.6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно дост.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Як встановлено судом малолітня дитина сторін по справі проживає разом з матір`ю, перебуває на її повному утриманні, а тому позивач потребує допомоги відповідача в утриманні спільної дитини. Право позивача на отримання аліментів на утримання спільної з відповідачем дитини підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дитини (аліментів). Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При визначенні суми стягнення аліментів суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, враховуючи вікову категорію неповнолітніх дітей та їх звичайні потреби, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; особу платника аліментів, який являється людиною працездатного віку, а тому вважає за необхідне стягувати з нього на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Саме вказаний розмір аліментів суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідатиме принципам розумності та співмірності, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення аліментів на дитину, підлягають частковому задоволенню. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст.191 СК України з дня пред`явлення позову до суду, тобто в даній справі з 10.05.2023. Згідно доводів позовної заяви позивачка перебуває у відпусті по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, а саме малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , зазначає, що вона потребує матеріальної допомоги відповідача на своє утримання до досягнення донькою шестирічного віку, обґрунтовуючи своє право в частині стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною шестирічного віку, наявністю у дитини вад фізичного характеру Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Положеннями ст.84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на таке утримання є незалежним від того, чи працює дружина, незалежним від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2ст.91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої ст.84 та ст.86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 84 Сімейного кодексу України, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. На підтвердження наявності у дитини вад фізичного розвитку позивачем надано суду копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №13399 та заключення молекулярно-генетичного дослідження від 04.04.2022, які не містять інформації, що наявна у спільної дитини сторін хвороба може бути кваліфікована судом, як така, що обумовлює наявність у дитини вади фізичного або психічного розвитку, а відповідний медичний висновок із прямою вказівкою на конкретні вади, в матеріалах справи відсутній. Суд в ході судового розгляду, на виконання ст.ст. 12, 13 ЦПК України роз`яснював позивачу наслідки невчинення процесуальних дій з представлення суду відповідних доказів на підтвердження обставини наявності у дитини вад фізичного розвитку, в силу наявної у неї хвороби, разом з тим сторона позивача повідомила, що будь - які докази на підтвердження відповідних обставин вона представляти не буде, допит лікарів в судовому засіданні для роз`яснення клінічного діагнозу наявної у дитини хвороби визнала недоцільним. Таким чином суд констатує, що наданими позивачем доказами підтверджується, що дитина сторін має незадовільний стан здоров`я, та позивачем вживаються заходи щодо належного її лікування, що враховано судом при визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України. Поряд з цим, правові підстави, що визначено ч. 3 ст. 84 Сімейного кодексу України для стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною шести років позивач перед судом належними доказами не довела. Враховуючи викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які б поза розумним сумнівом вказували на те, що у дитини наявні вади фізичного або психічного розвитку, та дитина, в зв`язку з цим, потребує постійного догляду матері, а тому в даному випадку відсутні підстави, передбачені ч. 3 ст. 84 СК України, які дають право позивачу на її утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Разом з цим суд констатує, що право дружини до досягнення дитиною 3 річного віку на утримання від чоловіка не є безумовним та таке утримання може бути присуджене судом виключно за умови, якщо чоловік має матеріальну змогу надавати таке утримання. Судом не встановлено виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню дружини, поряд з цим стороною відповідача не заперечувалась обставина неможливості надання такого утримання, а навпаки така обставина стороною відповідача визнавалась. Спір в цій частині в суді точився виключно з в частині розміру утримання, яке відповідач може надавати матері його дитини. З огляду на наведене, право позивача на утримання від батька своєї дитини є порушеним та таким, що підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дружини. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо того, що позивачем не представлено суду жодного доказу наявності у відповідача фінансової можливості надавати такий розмір матеріального утримання про який вона просить, а також те, що відповідач не заперечує проти надання такої допомоги, але у меншому розмірі ніж заявлено позивачем, а саме в розмірі 1/10 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. Таким чином враховуючи, що з відповідача судом вирішено стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), щомісячно, відповідач є фізично здоровою людиною молодого віку та має відповідний розмір щомісячного доходу, який дозволяє йому в певній мірі утримувати матір своєї дитини, та не заперечує проти надавання матеріальної допомоги на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку, але в меншому розмірі ніж заявлений позивачем, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення спільною донькою сторін по справі трьох років, слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь та утримання [PERSON] аліменти в розмірі 1/7 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. У відповідності до п.1. ч.1ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд роз`яснює сторонам положення ст. 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З приводу вимог про визначення місця проживання дитини подружжя суд дійшов наступного. Судом встановлено, що Службою у справах дітей Агрономічної сільської ради на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, був наданий затверджений рішенням виконавчого комітету Агрономічної сільської ради від 14.06.2023 № 1470, висновок про визначення місця проживання дитини, згідно якого Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . (а.с.65-66). Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору про місце проживання дитини суд звертає особливу увагу на вік дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як встановлено в судовому засіданні дитина сторін [PERSON] , [INFO] , є ще немовлям, якій на час розгляду справи виповнився 1 рік та забезпечити їй необхідний догляд може лише мати дитини - позивач. Крім того, судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін по справі, малолітня дитина залишається проживати з позивачем - матір`ю дитини, у її власному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто окремо від відповідача, де створено усі належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач по справі є фізичною особою-підприємцем, працює дистанційно отримує стабільний та постійний дохід (а.с. 25), в результаті чого може здійснювати постійний догляд за дитиною. Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю суд зважає на наступне. Предмет спору, який перебуває в провадженні суду, стосується надзвичайно чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільної згоди з приводу визначення місця проживання дитини. При вирішенні спору суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, яким, на переконання суду, з огляду також на те, що дитина на даний час є немовлям, досягла 1 - річного віку, її інтересам відповідатиме визначення місця її проживання саме з матір`ю, оскільки саме матір більшою мірою опікується побутом дитини, її матеріальним забезпеченням, розвитком та доглядом. Поряд з цим, визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з матір`ю, не впливатиме на взаємовідносини батька із донькою, оскільки таке визначення місця проживання дитини, не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Суд зазначає, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі чи будинку), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, приймаючи до уваги те, що якнайкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю, а також визнання відповідачем позову в цій частині, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визначення місця проживання дитини з позивачкою. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 147,20 грн. судового збору сплаченого при зверненні до суду та на користь держави 2 147,20 гривень судового збору, від сплати якого позивач, в силу предмету спору була звільнена.

Outcome: partial