Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 14.06.2007 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Ужгородським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 282. До шлюбу у подружжя народилася донька, [PERSON] , [INFO] , а вже у шлюбі народилася ще одна донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спорів щодо місця проживання дітей немає, за спільною домовленістю з Відповідачем доньки будуть проживати з позивачкою. Останні два роки, стосунки з чоловіком розладилися, зникло взаємопорозуміння, немає спільних інтересів, почастішали сварки, що негативно впливає не тільки на моральний стан позивачки, а й на стан їх спільних дітей. Сім`я фактично припинила своє існування, кожен займається своїми справами і у кожного свої інтереси. З відповідачем сімейного життя не ведуть з жовтня 2021 року, шлюбних стосунків не підтримують, а отже збережеш шлюбу неможливе. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 14.06.2007 року, між нею та [PERSON] , розірвати, а неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити при матері. У судове засідання позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.06.2007 року, між [PERSON] та [PERSON] , 14.06.2007 року було укладено шлюб, який зареєстровано Ужгородським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 282. Судом встановлено, що сторони мають протилежні погляди на життя, спільного господарства не ведуть та останнім часом подружнім життям не проживають. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивачки так і відповідача. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. Що стосується вимоги позивачки щодо залишення неповнолітніх дітей разом з нею, то суд вважає, що така вимога є підставною та обґрунтованою, не суперечить інтересам дітей та сторін по справі, а тому також підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1073,60 грн. судового збору та на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved