Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноалиманське» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 лютого 2021 року (наступний день після ухвалення судового рішення) по 01 січня 2023 року, з урахуванням співмірності, в розмірі 109\~832,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з відповідачем у справі він перебував в трудових відносинах у період з 05.11.2018 року по 08.07.2020 року, звільнено за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2021 року у справі №235/7137/20 стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 109832 грн. 55 коп. 31 травня 2023 року судове рішення в примусовому порядку виконано в повному обсязі. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 15.02.2021 року винесено рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі 235/7137/20, яким стягнуто з відповідача на користь позивача: заборгованість з заробітної плати у розмірі 109832,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.12.2020 року по 04.02.2021 року включно 37571,68 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. Судове рішення виконане 31.05.2023 року, що не заперечує і сам позивач. Позивач зазначає період затримки з 05.02.2021 року до 01.01.2023 року, у той же час період розрахунку відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України, обмежений, він повинен бути не більше шести місяців. Відповідач вказує, що позивач вже отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Дії позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку. З урахуванням викладеного просить суд у даній справі застосувати принцип розумності співмірності та пропорційності. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представником надано суду заяву відповідно до якої просила розглянути справу за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав заяву відповідно до якої просив розгляд справи здійснити без їх участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що в період з 05.11.2018 року по 08.07.2020 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду гірника очисного забою підземного, наказом від 08.07.2020 року №191/к позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. За заявою позивача 08.07.2020 року, тобто в день звільнення, він перебував в щорічній відпустці тривалістю один календарний день. Відповідно до довідки відповідача від 04.12.2020 року №336 позивача було звільнено 08.07.2020 року та проведено повний розрахунок включно по жовтень 2019 року, сума заборгованості на дату складання довідки дорівнює 109832,55 грн за період з листопада 2019 р. по липень 2020 р.; сума вказана після утримання податків та інших платежів. Відповідно до довідки відповідача від 04.12.2020 №335 середній заробіток позивача, враховуючи кількість робочих днів та нараховану заробітну плату за травень червень 2020 року дорівнює 873,76 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 лютого 2021 року по цивільній справі №235/7137/20, яке набрало законної сили 09 березня 2021 року, встановлено: «Позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] , заборгованість із заробітної плати в розмірі 109832,55 грн (сто дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві грн 55 коп.) (сума вказана після утримання обов`язкових податків та зборів), середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.12.2020 по 04.02.2021 включно в розмірі 37571,68 грн (тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят одна грн 68 коп.), без урахування сум податків і зборів, та в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.). Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).». Вказаним рішення також встановлено, що відповідно до довідки відповідача від 04.12.2020 №335 середній заробіток позивача, враховуючи кількість робочих днів та нараховану заробітну плату за травень - червень 2020р. дорівнює 873,76 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 05 листопада 2018 року до 08 липня 2020 року у сумі 109\~832,00 грн. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у період з 05.11.2018 року по 08.07.2020 року, проте період, за який з відповідача на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, має становити з 05.11.2018 року по 05.05.2019 рік (в межах шести місячного строку). Таким чином, вірним розміром середнього заробітку за час розрахунку при звільненні є 107\~472,48 грн. (123 дня х 873,76 грн. (середній заробіток позивача)). Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1612 грн. 09 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial