Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Михайленко Є.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Мельник Галини Ярославівни про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину. Позов мотивує тим, що [INFO] у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] . 20 жовтня 1982 року відділом ЗАГС Радянського району м.Львова шлюб між громадянином [PERSON] та [PERSON] було розірвано; після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на "дівоче" - [PERSON] . 14.01.1997 року виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким посвідчено, що дійсно дана квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї (сину) [PERSON] . [INFO] у відповідача [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] . [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Вказує, що 16.05.2022 року позивач, в 6-ти місячний строк, після смерті своєї бабусі - [PERSON] , звернулась до державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я. з заявою про прийняття спадщини за законом. Спадкову справу було заведено 16.05.2022 року за №69283239 та до спадкового майна входить 1/2 квартири [ADDRESS] , а також земельна ділянка. 27.01.2023 року державним нотаріусом було винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі - [PERSON] у зв`язку з тим, що покійна проживала та була зареєстрована на день смерті у [ADDRESS] і разом з нею за тією ж адресою був зареєстрований її син - [PERSON] . Позивач категорично заперечує той факт, що відповідач автоматично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, оскільки такий був зареєстрований з нею на час її смерті за однією і тією ж адресою, однак фактично за даною адресою не проживав; в силу похилого віку померлої позивач допомагала їй у веденні господарства та доглядала за квартирою, підтримуючи її в належному стані, сплачувала за бабусю комунальні послуги, купувала ліки та продукти харчування. Окрім цього, у позовній заяві зазначається, що відповідач, починаючи з 01.09.2006 року оголошений у розшук по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.190 КК України, відтак останні 17 років за вказаною адресою не проживав, особистих речей в даній квартирі не має, не підтримував жодних родинних зв`язків з померлою та позивачем, а тому фактично спадщину не прийняв. Враховуючи вищевикладене, просить суд встановити факт про те, що [PERSON] постійно не проживав із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] за аднією адресою, а саме: [ADDRESS] на час відкриття спадщини, через що спадщину не прийняв та втратив право на спадкування усього майна, що належало спадкодавцю на час смерті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив такий задоволити. Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, в таке не з`явились. Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно ч.1 ст.4 та ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції 16.07.2002 року, позивачка [PERSON] народилась [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №5641; батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України [PERSON] народився [INFO] ; батьками останнього зазначено [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом ЗАГС Радянського району м.Львова 20.10.1982 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 20.10.1982 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №541; після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому - [PERSON] , їй - [PERSON] . Відтак, судом встановлено, що позивачка [PERSON] являлась померлій [PERSON] онукою. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 06.12.2021 року складено відповідний актовий запис №2321, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 06.12.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина та державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа №277/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 16.05.2022 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори звернулась позивачка [PERSON] . Зі змісту вказаної заяви на день смерті [PERSON] залишилось наступне спадкове майно: - 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Мельник Г.Я. від 27.01.2023 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку з тим, що у неї є син, який був з нею зареєстрований і вважається спадкоємцем першої черги на спадкування. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб?єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов?язку зобов?язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб?єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує втрати, що виникли у зв?язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц). Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) указано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Предметом позову у даній справі є вимога про встановлення факту непроживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнання відповідача [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] та втратив право на спадкування усього майна, що належало спадкодавцю на час смерті. Виходячи зі змісту позову позивачка фактично намагається довести те, що лише вона є спадкоємцем померлої [PERSON] . Суд виходить з того, що вимога про встановлення факту постійного непроживання відповідача зі спадкодавцем за місцем відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину та втратив право на спадкування усього майна, що належало спадкодавцю на час смерті, не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки не передбачена нормами цієї статті та положеннями Книги Шостої ЦК України «Спадкове право». Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у справі № 592/7860/17 (провадження № 61-43757св18). Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed