Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

06.08.2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя в якому просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю - 1 000 000,00 грн., автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю - 180 000,00 грн., земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого виконкомом Копилівською сільською радою від 12 травня 1999 року № 3, площею 0,157 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, вартістю - 200 000,00 грн. Визнати за [PERSON] та [PERSON] у порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] - 1/4 частці права власності за кожним на квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 000 000,00 грн. Визнати за [PERSON] та [PERSON] у порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частці права власності за кожним на автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю - 180 000,00 грн. Визнати за [PERSON] та [PERSON] у порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частці права власності за кожним на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого виконкомом Копилівською сільською радою від 12 травня 1999 року № 3, площею 0,157 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, вартістю - 200 000,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що позивач з відповідачкою уклали шлюб, який був зареєстрований Світловодським ЗАГС у Кіровоградській області 23 листопада 1991 року, актовий запис № 582. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 30.11.2018 шлюб розірваний. В період шлюбу ними було придбано майно, а саме: 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю - 1 000 000,00 грн., автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю - 180 000,00 грн., земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого виконкомом Копилівською сільською радою від 12 травня 1999 року № 3, площею 0,157 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, вартістю - 200 000,00 грн. Квартиру вони обирали спільно з відповідачкою, у подальшому планували проживати у вказаній квартирі разом з дітьми. Кошти на квартиру позивач сплатив у повному обсязі. Відповідачка своїх коштів за квартиру не вносила. Також відповідачка не сплачувала кошти за автомобіль. Право власності на вказану нерухомість, відповідно до чинного законодавства зареєстровано та відповідні правовстановлюючі документи відповідачка від позивача приховує, на вимогу позивача надати їх йому відмовляє. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до презумпції спільності майна подружжя, - частки чоловіка та дружини виходячи з ст. 70 СК України, є рівними. Верховний Суд України у постанові від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 висловив наступну правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застасовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснено в п.п. 22 - 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи викладене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2021 позовна заява залишена без руху та надано час на усунення недоліків справи. 20.09.2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків у позовній заяві. Ухвалою суду від 23.09.2021 року, відкрито провадження у справі, та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, яка занесена до протоколу судового засідання від 07.08.2023 року закінчено підготовчий розгляд справи та справа призначена до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причин не явки суду не повідомила, в той же час на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідачка вказала, що вважає позов не обгрунтованим, в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивачем не надано до суду допустимих та належних доказів, також не надано доказів придбання майна. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що обставини, на які покладається позивач, як на підставу своїх позовних вимог в даній цивільній справі не знайшли своє підтвердження, оскільки, грунтуються на не достатніх, не належних та недопустимих доказах. 01.06.2023 на дресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач не погоджується з позицією відповідача, а саме просив позовну вимогу щодо визнання спільним майном подружжя 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] - підлягає задоволенню. Оскільки майно - автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] було відчужено відповідачкою 17.05.2023 без погодження позивача вважаю що позивач повинен використати свої права, передбачені ст. 49 ЦПК України, а саме - залишити без розгляду позовну вимогу щодо визнання спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю - 1 000 000,00 грн., автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю - 180 000,00 грн., земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого виконкомом Копилівською сільською радою від 12 травня 1999 року № 3, площею 0,157 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. 19.07.2023 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача вказав, що вважає позов не обгрунтованим та не підтверджений належними та допустимими доказами, та є таким що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 21.09.2023 року задоволено клопотання позивача щодо залишення частину позовних вимог без розгляду, а саме позовні вимоги щодо визнання спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю - 1 000 000,00 грн., автомобіль "Хюндай" 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю - 180 000,00 грн., земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого виконкомом Копилівською сільською радою від 12 травня 1999 року № 3, площею 0,157 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Вирішуючи спір, суд встановив наявність майнових правовідносин подружжя, а також правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Сімейним кодексом України(надалі СК України) та Цивільним кодексом України (надалі ЦК України). Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Вирішуючи спір суд встановив, що позивач з відповідачкою уклали шлюб, який був зареєстрований Світловодським ЗАГС у Кіровоградській області 23 листопада 1991 року, актовий запис № 582. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 30.11.2018 шлюб розірваний, що сторонами не оспорюється. Як вбачається з матеріалів справи, під час зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем була придбана 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] вартістю - 1 000 000,00 грн., право власності на вказану нерухомість, зареєстровано за відповідачем. Відповідно до ч.2ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року, яку ратифікованоЗаконом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено право на справедливий суд. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1,2 ст.61СК України встановлено,що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Також, ч.3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, суд вважає, що спільно придбана сторонами 1/2 частина квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №664/2522/16-ц (провадження №61-17808св19) ВС роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, частина третястатті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьоїстатті325 ЦК України,можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року за №1-8/2012 (№17-рп/2012) в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першоїстатті 61 СК України, встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Як вбачається з правового висновку Верхового Суду, висловленого у постанові від 09.07.2021 року у справі №161/8116/19 (провадження №61-22259св19), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Уст.68 СК України закріплено,що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Як вбачається із позовної заяви, позивач та відповідач не досягли згоди з приводу поділу частини квартири, оскільки документи про право власності зареєстровано за позивачем, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду. Разом з тим, через відсутність комунікації між позивачем та відповідачем спір не врегульовано до початку судового розгляду. Отже, з огляду на проаналізовані докази та норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на частину квартири, підлягають задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. При вирішенні судом позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує норми ст.ст.2, 15, 133, 137, 141 ЦПК України та практику ЄСПЛ щодо розподілу судових витрат. Так, Європейський суд з прав людини у п. 95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у цій справі встановлено наступні обставини. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Пунктом 3.2Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подаєдетальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України,розмір витрат на оплату послуг адвокатамає бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved