Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] 21.06.2023 звернулася до Київського районного суду м. Харкова із позовною заявою до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, у якій просить стягнути з держави РФ на її користь компенсацію за спричинену [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1\~963\~000 гривень. На обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 24 лютого 2022 року по даний час РФ знищує, пошкоджує населені пункти України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини. Внаслідок агресії РФ було порушено низку прав позивача та прав членів її сім`ї. До складу сім`ї позивача входять її діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] , її батьки - [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ) та мати чоловіка - [PERSON] (загинула [INFO] ). До 24.02.2022р. вона з чоловіком та дітьми проживали за місцем її реєстрації. На початку збройної агресії РФ, в зв`язку із безперервними обстрілами району їх проживання, позивач з сім`єю вимушена була перебратись жити до укриття - на станцію метро. В метро вони жили доти, поки Харківською міською владою не було прийнято рішення про відновлення роботи метро. Після чого вони повернулись до своєї квартири. Однак після чергового обстрілу будинок, де розташована їх квартира, був пошкоджений. Позивач, та особливо діти, дуже перелякались. Тому вони вирішили переїхати жити в інше місце. З 30.08.2022р. [PERSON] з сім`єю зареєстровані як внутрішньо-переміщені особи за адресою: [ADDRESS] , де проживають до теперішнього часу. Через кілька днів після переїзду, будинок по [ADDRESS] був також обстріляний та пошкоджений. Було пряме влучання снаряду в сусідню квартиру. На час обстрілу в квартирі знаходився її чоловік, син та її батьки, а [PERSON] з донькою гуляли на подвір`ї. [PERSON] сильно злякався і тривали час його не могли заспокоїти. Крім того, в березні 2022 під час обстрілу с.Циркуни Харківської обл., загинула мати чоловіка [PERSON] - бабуся [PERSON] - [PERSON] . Загибель бабусі дуже негативно вплинула на [PERSON] . Він постійно плакав та не міг ні на чому зосередитись. В зв`язку із цим [PERSON] звернулась до психолога. Після кілька місячного лікування поведінка сина вирівнялась, але після обстрілу будинку та влучання в сусідню квартиру снаряду вона знов була вимушена звернутись з [PERSON] до психолога. В теперішній час стан [PERSON] в нормі та стабільний. Також в жовтні 2022 помер єдиний дідусь [PERSON] , що вчергове негативно відобразилось на здоров`ї дитини. [PERSON] навчається в школі у 4 класі. Починаючи з 24.02.2022р. навчання проходить дистанційно. Весь цей час [PERSON] позбавлений нормального дитинства - він не гуляє на вулиці з друзями, а спілкується з ними лише через Інтернет, він не може тривалий час знаходитись на подвір`ї, оскільки в любий момент місто може бути обстріляне. [PERSON] позбавлений можливості розвивати свої здібності, відвідувати секції та кружки, займатись спортом та плавати у річці. В зв`язку із руйнуванням та постійними обстрілами [PERSON] не може повезти своїх дітей хоча б на дачу у [PERSON] . [PERSON] фактично став в`язнем у рідній країні. Все вище перелічене спричинило моральну шкоду [PERSON] . Ця шкода знаходиться в причинному зв`язку із військовою агресією РФ та полягає у зміні звичного укладу життя, постійному відчуттю страху, невизначеності, занепокоєння, незахищеності, втраті душевного спокою. У зв`язку з чим законний представник звернулася з позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2023 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2023 року відкрито загальне позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.07.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі №953/5051/23 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , до держави Російська Федерація, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Законний представник малолітнього [PERSON] - [PERSON] та її адвокат Картавих М.І. у судове засідання не з`явилися, 06.09.2023 адвокат законного представника подала до суду заяву, в якій просила судове засідання проводити за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.54). Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином (а.с.49,53), відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, 31.07.2023 подала до суду заяву, в якій просила слухати справу за відсутності представника третьої особи (органи опіки та піклування) у відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України і прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини (а.с.41). Частиною 1 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 06.09.2023, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~ постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 10.09.2014, актовий запис №1586 (а.с.5). [PERSON] зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.24), що знаходиться в межах Харківської міської територіальної громади та відноситься до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка є бабусею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 17.08.2022, актовий запис №622 (а.с.5). 22.03.2022 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження №22022220000000272 за ч. 2 ст. 438 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.10). У витязі вказано, що відповідно до матеріалів ЄО №53 та №58 від 11.03.2022, що надійшли з Харківського РУП №2 ВП №1 ГУНП в Харківській області, наявна інформація, що 13:20 год. 11.03.2022 встановлено порушення законів та звичаїв ведення війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил чи інших відомств російської федерації, що полягали у здійсненні обстрілів із використанням артилерійського виду озброєння невстановленими снарядами невстановленого калібру по будинкам садового товариства «Комунар» розташованого за адресою: Харківська область, с. Циркуни, що призвели до пошкодження зазначених об`єктів. Загиблі: [PERSON] . Будинок [ADDRESS] були пошкоджені внаслідок бойових дій, що підтверджується інформаційною довідкою та фотокартками будівель (а.с.13-18). Згідно ст.\~23\~ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок,при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації проправо на мирзасвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля дляпідтримки міжнародного мирута безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людинита основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан. Відповідно до ч. 6 ст.\~5\~ЗУ «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупаціїдержаві Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства,у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. При цьому,Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальностіза заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49). Відповідно до частини четвертоїстатті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). У ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Суд також враховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. До таких висновкі дійшла Велика Палата Верховного Суду уц постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 49). Згідно вимог ст. ст. 76,77,79,80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Законний представник малолітнього [PERSON] у позовній заяві вказала, що вона разом з малолітнім [PERSON] не одноразово зверталася до психолога, однак до суду не надано жодного доказу, які б підтверджували такі обставини. Враховуючи наведене, з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав малолітній [PERSON] , характер немайнових втрат, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 500 000,00 грн., що, на думку суду, відповідає заподіяній моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. Відповідно до\~ст.\~141\~та ст.\~142\~ЦПК України та беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені на 25,5 %\~ з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 3\~422,10 грн. (13420 грн. * 25,5% / 100%).

Outcome: partial