Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

21.11.2022 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання шлюбного договору частково недійсним, а саме в частині п. 6, яким встановлено: «Сторони домовились між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, [PERSON] зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) гривень 00 копійок, що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів по курсу НБУ 1 USD= 7,993 UAH на день укладення цього Договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з [PERSON] . Також Сторони домовились, що [PERSON] на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатись виконанням умов п.6 цього Договору. У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання [PERSON] частини 1пункту 6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок [PERSON] у національній валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США по курсу НБУ на день перерахування коштів». В обґрунтування позовної заяви Позивач посилається на те, що єсуперечності між змістом шлюбного договору та вимогами закону, тобто є невідповідність договору імперативним нормам та дотриманням моральних засад суспільства. Так, Позивач зазначає, що п. 6. Шлюбного договору не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме ч. 4 ст. 93 СК України, оскільки ставить Позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище та не відповідає внутрішній волі [PERSON] , а відтак підлягає частковому визнанню недійсним на підставі ч.ч.1,3 ст. 203 ЦК України. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на те, що під час укладення спірного шлюбного договору, нотаріусом було роз`яснено положення договору і на момент його підписання Позивач не мав жодних зауважень або доповнень. Також Відповідач вказує на сплив позовної давності. 04.07.2023 р. ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було залучено в якості третьої особи Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. 24.07.2023 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явився Позивач та його адвокат Бойко Н.І. Відповідачка не з`явилась, однак був присутній адвокат Відповідачки - Лушкін П.Ю. Третя особа Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, свого представника не направили, заяви чи клопотання про відкладення судового засідання або про розгляд справи без їх участі не надходило. Дослідивши докази, які містяться у справі, заслухавши пояснення представників сторін та позивача, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в зв`язку з наступним. Згідно ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду у разі порушення, не визнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Відповідно до статей 12, 13, 76-81, 263 ЦПК України суд розглядає справи за заявою та в межах заявлених позовних вимог особи і кожна сторона має довести обставини, на які вона посилається, шляхом надання суду належних, достовірних та допустимих доказів, на підставі яких суд має прийняти законне та обґрунтоване рішення. Судом встановлено, що 28.09.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) було зареєстровано шлюб. 23.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) було укладено Шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., реєстровий №945. Так, відповідно до п. 6 Шлюбного Договору, Сторони домовились між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, [PERSON] зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) гривень 00 копійок, що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів по курсу НБУ 1 USD= 7,993 UAH на день укладення цього Договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з [PERSON] . Також Сторони домовились, що [PERSON] на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатись виконанням умов п.6 цього Договору. У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання [PERSON] ч. 1п.6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок [PERSON] у національній валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США по курсу НБУ на день перерахування коштів. Під час шлюбу у Позивача та Відповідача народилась дитина - [PERSON] [INFO] . 16.05.2022 р. на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси по справі №752/30359/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення набрало законної сили 16.06.2022 р. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16.05.2023 р. на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10560/22на підставі, в тому числі, п. 6. Шлюбного договору, укладеного між сторонами спору 23 вересня 2013 року, з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 3 656 000 грн. Правовідносини щодо шлюбного договору регулюються главою 10 СК України. Відповідно до п. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (ст. 103 СК України). Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договор і свої відносини, лише у випадках, якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.203 ЦК Украни зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1. ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.216 ст. ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 217 ЦПК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також, критерієм правомірності шлюбного договору є, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та дотримання моральних засад суспільства. Однак, п. 6. Шлюбного договору не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме ч. 4 ст. 93 СК України, оскільки ставить Позивача надзвичайно невигідне матеріальне становище та, як встановлено в судовому засіданні, не відповідає внутрішній волі [PERSON] , а відтак підлягає частковому визнанню недійсним на підставі ч.1,3 ст. 203 ЦК України. Так, внутрішня воля [PERSON] при укладенні Шлюбного договору була направлена на забезпечення житлом спільних з [PERSON] дітей, однак, фактично станом на сьогодні [PERSON] намагається стягнути на свою користь 100 000 (сто тисяч) доларів, втім Шлюбним договором не було обумовлено, що [PERSON] зобов`язується за рахунок цих грошових коштів забезпечити житлом спільних з [PERSON] дітей. Таким чином, фактично п. 6 Шлюбного договору дозволяє [PERSON] витратити грошові кошти на власний розсуд, жодного обов`язку щодо витрати цих коштів на придбання житла для спільної дочки - [PERSON] немає, при цьому, однією з метою Шлюбного договору було саме захист майнових прав спільної дитини, а не майнове забезпечення колишньої дружини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС у справі№755/19197 від 26.02.2020 р. Також, судом встановлено, що ініціатором розірвання шлюбу була саме [PERSON] , після розірвання шлюбу [PERSON] , з його слів, не відмовлявся від свого обов`язку забезпечити спільну дитину житлом, втім [PERSON] не надає узгодження вибору нерухомості та фактично чинить перешкоди, вимагаючи від [PERSON] 100 000 (сто тисяч) доларів. Крім того, судом встановлено, що п. 6 Шлюбного Договору ставить [PERSON] в надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки з 23.09.2013 року сьогодні досить істотно змінився курс долара НБУ, так, станом на сьогодні курс НБУ 1 USD дорівнює 36,56 грн. Так, вартість 1 долару США зросла майже в 5 разів, внаслідок чого, сума, передбачена п.6 Шлюбного договору з 733 300,00 зросла до 3 656 000 грн, в свою чергу, сторони не передбачили можливість зміни курсу НБУ. На момент укладення Шлюбного договору вартість квартири у розмірі 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) гривень 00 копійок, що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США оо центів по курсу була визначена з урахування цін на ринку нерухомості на квартиру з певними технічними характеристиками та певним розташовуванням, однак квартири, які у 2013 році коштували 100 000 дол. США, станом на сьогодні коштують набагато менше, оскільки ринок нерухомості також зазнав негативного впливу, в тому числі, через війну. Загальновідомий факт, що з 24.02.2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, у зв`язку з чим на території України Указом Президента України введено воєнний стан. Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 20 СК України законодавчо встановлено, що позовна давність до вимог, які випливають із сімейних відносин, не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України. Отже, законодавцем визначено чіткий перелік вимог, які випливають із сімейних відносин, до яких застосовуються позовна давність. Так, статтею 72 СК України встановлено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Тобто, СК України передбачив застосування позовної давності лише до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу. Врахування попередніх висновків щодо наявності особливостей законодавчого регулювання відносин з реалізації подружжям (нареченими) майнових сімейних прав при укладенні шлюбного договору, а також тлумачення змісту статті 20 СК України дає підстави для висновку, що до вимог про визнання шлюбного договору недійсним позовна давність не застосовується. Аналогічна правова позиція викладена в постанова ВС у справі № 757/10715/17-ц від 25.09.2019 р. Крім того, суд зазначає, що волевиявлення позивача при укладанні спірного договору було направлено на забезпечення дитини житлом і лише після того, як позивач дізнався про те, що відповідачка має на меті інше, зрозумів, що спірний пункт договору суперечить його волі. Отже, саме отримавши вимоги щодо оплати 100 000 доларів США, позивач фактично дізнався про порушення його права. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушенням свого права або про особу, яка його порушила. Отже, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на порушення позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України ухвалюючи законне і обґрунтоване рішення по суті позовних вимог при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зауважує, що задоволення позовних вимог [PERSON] свідчить про реалізацію ним права на ефективний засіб юридичного захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала дану Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (ст. 1 Конвенції). Реалізація таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами під час розгляду справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема в ст. 10ЦПК України. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ також вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичнее застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальнее відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Outcome: approved