Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У липні 2019 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що Київська місцева прокуратура №8 листом від 11.03.2019 №43-1249 вих-19, повідомила Київську міську раду про вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Києва земельної ділянки площею 0,0955, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028 на підставі рішень Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2016 року у справі №202/810/16-ц за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2017 року у справі №202/810/16-ц за [PERSON] судом визнано право користування земельною ділянкою площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2017 року судом виправлено описку в абзаці другому резолютивної частини вищевказаного додаткового рішення суду, виклавши в наступній редакції: визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:75:096:0028 за [PERSON] . На підставі зазначеного рішення державним реєстратором Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» м. Києва зареєстровано право приватної власності на вказану вище земельну ділянку, індексний номер: 33996221 від 23.02.2017 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2017 року у справі №202/810/16-ц заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2017 року скасовано та призначено цивільну справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2017 року у справі №202/810/16-ц позовну заяву за позов [PERSON] залишено без розгляду. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу на підставі договору дарування від 16.03.2017 року №236 прийнято рішення, яким право власності, на земельну ділянку загальною площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . В подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2018 № 978 укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що зазначена ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради поза її волею та у спосіб, що суперечить положенням чинного законодавства України. Вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу у [PERSON] було відсутнє право щодо відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] , оскільки ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2017 року у справі №202/810/16-ц право власності на зазначену земельну ділянку за громадянином [PERSON] скасовано, що в свою чергу призводить до втрати права розпорядження такою у громадянки [PERSON] . Оскільки [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку, тому і не мала права на її відчуження [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Також позивачем зазначено, що жодних звернень / клопотань від [PERSON] , [PERSON] чи [PERSON] щодо відведення земельної ділянки для будівництва не надходило, відповідний проект рішення про передачу (надання) земельної ділянки не готувався, а також на розгляд та затвердження до Київської міської ради не надходив. Відтак, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028, вибула з власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради поза її волею та у спосіб, що суперечить вимогам Кодексу, а тому така земельна ділянка підлягає витребуванню у останнього набувача, а саме у [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Марко Я.Р. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у справі №759/12152/19 (провадження №2/759/5457/19) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінську Олександру Олександрівну. 03.09.2019 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. до суду надійшли пояснення, в яких вона вказала, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, посвідчувались відповідно до вимог чинного законодавства України на підставі документів, які зберігаються у справах нотаріуса. Право власності продавця на відчужуваний житловий будинок та земельну ділянку були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до чинного законодавства на підставі договору дарування. Також нотаріус зазначила, що при аналізі витягу №НВ-8000756342018 з Державного земельного кадастру, виданого 23 травня 2018 року, міститься інформація щодо реєстрації земельної ділянки та розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 04.06.2015 року та реєстрації земельної ділянки Головним управлінням Держземагенства у місті Києві 08.06.2015 року. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій - посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки не було, оскілки всі документи продавця підтверджували право власності на об`єкти нерухомого майна, права на які зареєстровані відповідно до чинного законодавства в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Від представника відповідача [PERSON] 28.11.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає, вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - [PERSON] . 04.12.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому вона вказала, що позов не визнає, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Вказала, що жодних обмежень чи інших перешкод для укладення договору на час його укладення не існувало. Також відповідачка наголосила, що позивач вводить суд в оману, зазначаючи, неправдиві відомості про те, що [PERSON] не звертався до позивача щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва і, що проект землеустрою не готувався та не подавався на затвердження позивача. Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Петренко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання. 02.07.2020 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. до суду надійшли пояснення, в яких вона вказала, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, посвідчувались відповідно до вимог чинного законодавства України на підставі документів, які зберігаються у справах нотаріуса. Право власності продавця на відчужуваний житловий будинок та земельну ділянку були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до чинного законодавства на підставі договору дарування. Також нотаріус зазначила, що при аналізі витягу №НВ-8000756342018 з Державного земельного кадастру, виданого 23 травня 2018 року, міститься інформація щодо реєстрації земельної ділянки та розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 04.06.2015 року та реєстрації земельної ділянки Головним управлінням Держземагенства у місті Києві 08.06.2015 року. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій - посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки не було, оскілки всі документи продавця підтверджували право власності на об`єкти нерухомого майна, права на які зареєстровані відповідно до чинного законодавства в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 08 вересня 2020 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва заяву відповідача [PERSON] про відвід судді задоволено, відведено головуючого суддю Петренко Н.О. від розгляду цивільної справи. Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із задоволенням заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Петренко Н.О. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 07 липня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 202/810/16-ц. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року відновлено провадження у справі. 31.03.2023 року на адресу суд від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. надійшли пояснення по справі. Від представника відповідача [PERSON] 25.05.2023 року надійшли пояснення, в яких представником зазначено, що набуваючи право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028, відповідач [PERSON] у повній мірі покладаючись на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких вбачалось, що станом на 25.05.2018 року, власником зазначеної земельної ділянки була відповідач [PERSON] , діяла як добросовісний набувач та відповідно до чинного законодавства. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи Меджидова А.М. огли заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінська О.О. у судове засідання не з`явилась, на адресу суду направляла повідомлення, в якому зазначала, що у зв`язку із робочим навантаженням, просить суд розглядати справу у її відсутність та повідомити її про результат розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Зважаючи на викладене, задля забезпечення розумних строків розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 626 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України). Судом встановлено, що 16 березня 2017 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування земельної ділянки, яким дарувальник передав обдаровуваній безоплатно у власність придатну для використання за цільовим призначенням земельну ділянку, площею 0,0955 га, кадастровий номер: 8000000000:75:096:0028, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 171, том 1). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). У відповідності до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 25 травня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв належний продавцю на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на умовах та за ціну, що визначені цим договором. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О., зареєстровано в реєстрі за № 979 (а.с. 143-145, том 1). Крім того, суд встановив, що 25 травня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв належну продавцю на праві власності земельну ділянку, загальною площею 0,0955 га, кадастровий номер 8000000000:75:096:0028, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , на умовах та за ціну, що визначені цим договором. Договір посвідчувався одночасно з Договором купівлі-продажу житлового будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О., зареєстровано в реєстрі за № 978 (а.с. 146-148, том 1). Позивач просить суд, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:75:096:0028, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 25.05.2018 року. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, серед яких: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Основним питанням у даній справі є те, чи належала на праві власності [PERSON] спірна земельна ділянка на момент укладення ним договору дарування та, відповідно, чи мала [PERSON] право відчужувати зазначену земельну ділянку. Для вирішення зазначеного питання має значення результат вирішення цивільної справи № 202/810/16-ц, у межах якої розглядалось питання про розірвання інвестиційного договору та визнання права власності на збудований об`єкт за позовом [PERSON] до [PERSON] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року у справі №202/810/16-ц (провадження №2/202/934/2016) розірвано інвестиційний договір від 20.06.2015 року за №01, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20 січня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено додаткове рішення, яким визнано право користування земельною ділянкою площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028 за [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року виправлено описку в додатковому рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року, шляхом зазначення вірно в другому абзаці резолютивної частини додаткового рішення «Визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:096:0028 за [PERSON] ». 22 березня 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року (провадження №22-ц/803/7620/19) ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року позовну заяву [PERSON] передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. 22 вересня 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва, який розглядав позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про розірвання договору та визнання права власності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, розірвано інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 20.06.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В іншій частині позовних вимог відмовлено, в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено. В зазначеному рішенні суд зауважив, що матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до органів місцевого самоврядування з приводу надання спірної земельної ділянки у власність чи користування в порядку діючого законодавства та на підставі викладеного відмовив у задоволенні позову у частині визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскілки позивач звернувся до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту. Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився із доводами суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині вимоги про визнання права власності на нерухоме майно. Зазначив, що позивачем було подано до суду вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, однак не було надано відповідних документів, які підтверджують належність земельної ділянки під ним ні позивачу, ні відповідачу. Наголосив на тому, що представлені позивачем до суду документи стосовно реалізації частини передбаченої законом процедури отримання земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 жодним чином не посвідчують факту завершення такої процедури та набуття права власності або користування такою земельною ділянкою, з наданих до суду самим позивачем витягів з державного земельного кадастру вбачається, що спірна земельна ділянка не належить ні позивачу, ні відповідачу. 03 лютого 2023 року Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року в частині вирішення позову третьої особи [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності залишено без змін. Судом зазначено, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та загалом правильних висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Таким чином, у справі №202/810/16-ц судами було встановлено, що [PERSON] звертаючись до суду із вимогою про визнання права власності на нерухоме майно, не надав відповідних документів, які підтверджують належність земельної ділянки під ним. До матеріалів справи, що розглядається, також додано документи, що свідчать про те, що [PERSON] намагався реалізувати частину передбаченої законом процедури отримання земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028, однак вказані документи жодним чином не посвідчують факту завершення такої процедури та набуття права власності або користування такою земельною ділянкою. Отже, відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що [PERSON] був власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб`єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (ст. 19 Закону). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України). У свою чергу, ст. 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже, суд приймає до уваги, що державна реєстрація прав не може вважатись підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Верховний Суд у Постанові від 12.02.2020 року по справі № 761/17142/15-ц зауважує, що не вчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до ст. 346 ЦК України. Закон не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно. Не реєстрація права власності на майно не є підставою для відмови у витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до норми ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Суд, з огляду на вищевикладене та з урахуванням того, [PERSON] не був власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028, надходить до висновку про те, що законність набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 за [PERSON] відсутня. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність. Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24). У розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (п. 32). З урахуванням наведених норм та практики ЄСПЛ, суд вважає, що особа має право мирно володіти своїм майном, і якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом, то презюмується, що особа правомірно набула право власності. Отже, суд констатує, що [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 від 25.05.2018 року № 978 не була повноправним власником зазначеної земельної ділянки. Разом з тим, судом встановлено, 25 травня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв належний продавцю на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на умовах та за ціну, що визначені цим договором. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О., зареєстровано в реєстрі за № 979. Відповідно до ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать власникові. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За загальним правилом, встановленим ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Приймаючи до уваги, що позивач не укладав оскаржуваний правочин, а від імені продавця виступила інша особа, яка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, суд вважає, що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 від 25.05.2018 року № 978, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О., було вчинено поза волею власника, що суперечить положенням ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому цей договір суд визнає недійсним з моменту вчинення. Відтак, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 вибула з володіння (власності) територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, незаконно, проти волі власника та без відповідної правової підстави. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 172664454, власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 є [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За недійсним правочином, особа не набуває права власності на майно. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За нормою ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача. Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 вибула з володіння (власності) територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради незаконно, а в подальшому була переоформлена на [PERSON] , суд вважає можливим витребувати цю земельну ділянку від останнього набувача на користь позивача. Відповідно до правового висновку, викладеному у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:096:0028 вибула з володіння власника протиправно та всупереч його волі, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом витребування незаконно відчуженого майна у [PERSON] . Такий спосіб захисту буде ефективним та відповідатиме закону. Одночасно з цим суд відзначає, що для витребування майна не потрібно визнавати всі правочини, які слугували підставою для його відчуження, недійсними. Є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності протиправно, що узгоджується із правовим висновком, який міститься у Постанові ВП Верховного Суду від 11.02.2020 року, по справі № 922/614/19. Таким чином, за результатами розгляду даного спору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved