Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог вказано, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] як до розірвання шлюбу між сторонами, так і після цього. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 05.07.2023 року у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 12). Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про розгляд справи був повідомленим належний чином. Так, 05.07.2023 року ухвала про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу за місцем реєстрації останнього, однак повернулися до суду не врученими адресату. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.08.2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №1830. В такому шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.07.2008 року (а.с. 5). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.12.2014 року у справі №296/9597/14-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Дитина проживає разом із позивачем, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та копією паспорта позивача (а.с. 4, 8). 14.02.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області між позивачем та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №242, позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 7). Зі змісту позову відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] , останні два роки не спілкується з дитиною. Місце роботи відповідача позивачу не відоме, однак [PERSON] зазначила, що їй відомо про те, що [PERSON] працює та отримує доволі велику заробітну плату, є здоровим та може надавати матеріальну допомогу на утримання сина у заявленому розмірі. Вказані обставини не спростована відповідачем. Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2272 гривні, дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. При цьому, відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що відповідач не має на утриманні інших неповнолітніх чи непрацездатних осіб, наявність на праві власності грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, тобто доказів, які б свідчили про здатність відповідача сплачувати аліменти у розмірі, більшому за мінімальний. Так само позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено наявність доходу відповідача, його розмір, стан здоров`я та інші обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, як і не заявлялося клопотань про витребування таких доказів судом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 182 СК України законодавець, з метою захисту та забезпечення права дитини на належне утримання, закріпив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем не обгрунтовано вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1/ 3 частини всіх видів доходів відповідача, крім того зазначено про значний розмір доходів відповідача. Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дитині належний рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з урахуванням пояснень позивача щодо значного розміру доходів відповідача, суд задовольняє частково позовні вимоги та стягує з відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: partial