Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

18 серпня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] , у якому просить виключити відомості про батьківство [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] та з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначила про те, що її син [PERSON] , який помер [INFO] , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 червня 2015 року. Від спільного життя подружжя мало троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У 2021 році під час сварки [PERSON] з відповідачем остання повідомила його, що він не є батьком дітей [PERSON] та [PERSON] . У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА» та провівши аналізи ДНК дізнався, що він є біологічним батьком дитини [PERSON] , та не є біологічним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] . 20 жовтня 2021 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] синові від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у рівних частках. Після цього відповідач пішла від [PERSON] .. Після смерті [PERSON] відповідач повідомила, що вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса в інтересах трьох дітей. Враховуючи, що позивач упевнена в тому, її син [PERSON] не є біологічним батьком дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , просить на підставі вимог ст.ст. 136, 137 СК України задовольнити позов. Відповідачем відзиву на позов не подано. Подано заяву, у якій вона визнає факт того, що [PERSON] , померлий [INFO] не є біологічним батьком дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче провадження. 07 лютого 2023 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення молекулярно-генетичної експертизи. 20 лютого 2023 року ухвалою судді заявлений представником позивача відвід головуючому судді визнаний необґрунтованим, провадження зупинене до вирішення питання про відвід головуючому судді, заяву про відвід передано до канцелярії. 21 лютого 2023 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у задоволення заяви представника позивача про відвід головуючого судді відмовлено. 24 лютого 2023 року провадження у справі ухвалою суду поновлене. 23 лютого 2023 року позивача звернувся до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 07 лютого 2023 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року цивільну справу витребувано з Новомосковського місьрайонного суду Дніпропетровської області. 24 березня 2023 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відмовлено у прийнятті апеляційної скарги. 25 липня 2023 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Медведовська Л.М. повністю підтримала позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, що зазначені у позові просила його задовольнити. Зазначила про те, що відповідач повідомила [PERSON] про те, що він не є біологічним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] в червні 2021 року. Після чого в червні 2021 року [PERSON] провів аналізи ДНК стосовно трьох дітей, за результатами яких дізнався напевне, що [PERSON] та [PERSON] не є його дітьми. З липня 2021 року [PERSON] стан мешкати окремо від відповідача на дачі. 20 жовтня 2021 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів свій будинок та земельну ділянку двом синам [PERSON] (від першого шлюбу) та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За життя з позовами про оспорювання батьківства не звертався, до нотаріуса заяв з цього приводу не подавав. Вважає, що у зв`язку з тим, що після того, як [PERSON] непевне дізнався про те, що він не є біологічним батьком двох дітей відповідача в червні 2021 року, помер до спливу річного строку позивач, як мати померлого має право оспорити його батьківство. Представник відповідача адвокат Маймор А.В. позов не визнала та пояснила, що відповідач визнає, що [PERSON] , померлий [INFO] не є біологічним батьком двох її дітей [PERSON] та [PERSON] , про що відповідач під час сварки в кінці 2020 року йому повідомила. За життя [PERSON] позовів про оспорювання батьківства не подавав, як і не подавав будь-яких заяв про те, що він бажає оспорити своє батьківство. А тому вважає, що позивач, як мати [PERSON] , померлого [INFO] не може звертатися до суду з позовом про оспорювання його батьківства. Третя особа в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його сином, позивач звернулася до суду з позовом про оспорювання батьківства обґрунтовано та позов підлягає задоволенню з підстав, визначених представником позивача. Також зазначив, що відповідач в жовтні 2021 року виїхала з будинку, у якому разом мешкали [PERSON] з нею та дітьми. Відповідач повністю ізолювала дітей від спілкування з [PERSON] .. З позовом про оспорювання батьківства [PERSON] не звертався, заяв до нотаріуса про оспорювання батьківства не подавав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона знала як [PERSON] так і відповідача, тому як є хрещеною їхніх молодших дітей. В січні 2021 року [PERSON] висловлював їй свої підозри щодо свого батьківства стосовно дітей. Про те, що [PERSON] робив аналізи ДНК їй стало відомо після смерті [PERSON] . Заслухавши осіб, що беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності. суд приходить до наступних висновків, а саме: Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. При цьому, спосіб захисту повинен бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна; довести ті обставини, па які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яки: суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справі (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказуванні Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чі заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають прав обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмет доказування та одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобам доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказуванні (ст. ст.77,78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обстави справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно д свого внутрішнього переконання. Ч.ч. 1, 4, 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини,\~які визнаються учасниками\~справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. \~Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Під час підготовчого провадження та під час розгляду справи по суті судом роз`яснювалися права учасникам справи, в тому числі і щодо подання, витребування доказів, більше того, представниками сторін, що безпосередньо брали участь у справі є адвокати. Будь-яких заяв, клопотань про витребування доказів суду не надходило. Судом встановлено, що позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] ; а третя особа його батьком; що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] . 05 червня 2015 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , прізвище якої після укладення шлюбу « [PERSON] », про що в цей день зроблений відповідний актовий запис за № 147, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідно до результатів досліджень: - № 31080-2 аналізу ДНК на батьківство від 10.06.2021, дата забору 02 червня 2021 року у передбачуваного батька [PERSON] , [INFO] ; [INFO] у дитини [PERSON] , [INFO] ймовірність батьківства 99,999999%; - № 31080-2 аналізу ДНК на батьківство від 10.06.2021, дата забору 02 червня 2021 року у передбачуваного батька [PERSON] , [INFO] ; [INFO] у дитини [PERSON] , [INFO] ймовірність батьківства 0%; - № 31275 аналізу ДНК на батьківство від 24.06.2021, дата забору 02 червня 2021 року у передбачуваного батька [PERSON] , [INFO] ; [INFO] у дитини [PERSON] , [INFO] ймовірність батьківства 0%. 20 жовтня 2021 року [PERSON] , [INFO] складений заповіт на випадок його смерті. Відповідне до якого зробив таке розпорядження: належний йому будинок та земельну ділянку, що розташовані по про. [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л.Г. 20.02.2021 та зареєстровано в реєстрі за № 332. 22 березня 2022 року [PERSON] , [INFO] помер у віці 54 роки, про що зроблений відповідний актовий запис № 653 від 23 березня 2022 року, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона будучі матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до вимог ст.ст. 136, 137 СК України має право звернутися з позовом про оспорення його батьківства стосовно дітей, батьком яких він записаний у актових записах про їх народження. Так, відповідно до вимог ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до\~статей 122,\~124,\~126\~і\~127\~цього Кодексу,\~має право\~оспорити своє\~батьківство,\~пред`явивши\~позов про\~виключення запису\~про нього\~як батька\~з актового\~запису про\~народження дитини. У\~разі доведення\~відсутності кровного\~споріднення між\~особою,\~яка записана\~батьком,\~та дитиною\~суд постановляє\~рішення про\~виключення відомостей\~про особу\~як батька\~дитини з\~актового запису\~про її\~народження. Оспорювання\~батьківства можливе\~лише після\~народження дитини\~і до\~досягнення нею\~повноліття. Оспорювання\~батьківства неможливе\~у разі\~смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до\~частини першої статті 123\~цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. А згідно\~із ст.\~137\~СК України\~ якщо\~той,\~хто записаний\~батьком дитини,\~помер до\~народження дитини,\~оспорити його\~батьківство мають\~право його\~спадкоємці,\~за умови\~подання ним\~за життя\~до нотаріуса\~заяви про\~невизнання свого\~батьківства. Якщо\~той,\~хто записаний\~батьком дитини,\~помер після\~пред`явлення\~ним позову\~про виключення\~свого імені\~як батька\~з актового\~запису про\~народження дитини,\~позовну заяву\~можуть підтримати\~в суді\~його спадкоємці. Якщо\~через поважні\~причини особа\~не знала\~про те,\~що записана\~батьком дитини,\~і померла,\~оспорити батьківство\~можуть її\~спадкоємці:\~дружина,\~батьки та\~діти. До вимоги про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як роз`яснено судом у пункті 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,\~статтею 137 СК України\~передбачено можливість оспорювання батьківства й після смерті особи, записаної батьком дитини. Якщо така особа померла до народження дитини, оспорити батьківство мають право спадкоємці цієї особи за умови подання нею за життя заяви нотаріусу про невизнання свого батьківства. У разі настання смерті особи після оспорення нею свого батьківства в суді її спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень\~статті 37 ЦПК України\~про процесуальне правонаступництво в цивільних справах. Позивачем [PERSON] та її представником не надано суду доказів, що позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] , тобто не надано доказів того, що вона має право звернутися до суду з позовом про оспорювання батьківства [PERSON] стосовно його дітей. В той же час, сторонами у справі визнався факт того, що батьками дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] . В червні 2021 року після отримання результатів аналізів ДНК [PERSON] було відомо про відсутність його кровного споріднення з дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Тобто відомості що містяться у наданих позивачем доказах не оспорюються учасниками розгляду справи, а ні щодо відомостей у актових записах про народження дітей про батька, а ні про відсутність кровного споріднення між [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] . Однак, в судовому засіданні стороною позивача не було надано доказів того, що за своє життя померлий [PERSON] подав до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а, відтак, відсутні підстави для задоволення вимог позову з підстав на які посилається позивач, оскільки відповідно до ч. 3\~ст. 137 СК України, якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці. Вищевказане повністю відповідає висновкам, щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду у справі № 202/4051/18 від 23 вересня 2020 року та не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 461/3122/19 від 31 липня 2023 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах [PERSON] . Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрати з оплати судового збору підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed