Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування якого зазначив, що з 25 квітня 2012 року по 30 грудня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі. Позивач посилається на те, що за подружнього життя з відповідачем, 20 квітня 2013 року, придбано нерухоме майно квартира [ADDRESS] право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Влітку 2018 року, незважаючи на домовленість про реєстрацію спільного майна подружжя на дітей, [PERSON] уклала договір купівлі - продажу спільного майна подружжя зі своєю матір`ю [PERSON] . Вказаний договір рішенням апеляційної інстанції від 02.03.2021 року визнано недійсним. . Позивач вважає, що частина спірного помешкання є спільною сумісною власністю подружжя, набуте під час шлюбу за спільні кошти, а відтак позивачу належить 1/2 частина у спільному майні. Посилаючись на положення статей 60, 70,71 СК України, статей 372 ЦК України, позивач просить визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 22.11.2022 року відкрито спрощене провадження з викликом сторін. 27.01.2023 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, позивач, всупереч приписам статті 175 ЦПК України не звертався до неї в порядку досудового врегулювання спору. Доказів того, що спірна нерухомість придбана за спільні кошти подружжя не надано та не зазначено. Натомість , їй на праві особистої власності належала квартира [ADDRESS] яка за 8442 грн у 2005 році була продана. В подальшому, нею за особисті кошти - 6832 грн. придбана квартира [ADDRESS] договір посвідчений нотаріально 14.10.2005 року. За кошти від продажу нерухомості 198 507 грн. та за кошти, запозичені батьками від продажу житлового будинку та земельної ділянки придбано спірну квартиру Натомість, позивачем не доведено, що збільшення вартості нерухомого майна є істотним та у таке збільшення вкладені його особисті кошти чи власна трудова діяльність. До спірних правовідносини просить застосувати строки позовної давності, оскільки шлюб між подружжям розірвано 23.11.2015 року. Доказів про те, що [PERSON] дізнався про порушене право у 2021 році не надано. Звертає увагу, що спільна квартира поділу не підлягає, оскільки зареєстрована на [PERSON] . 27.01.2023 [PERSON] подано зустрічних позов до [PERSON] про стягнення коштів. Так, рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 25.02.2021, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20.05.2021 року, в порядку поділу майна стягнуто 164 900 грн. Наразі судове рішення не виконано. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь за період з 20.05.2021 по 24.01.2023 року - 148 000 грн., а саме 84 660, 35 грн пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 8 439, 35 грн 3% річних за користування коштами та 54 979, 86 грн інфляційні збитки Ухвалою суду від 10.02.2023 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду та постановлено справу розглядати у загальному провадженні. Розпорядженням від 06.06.2023 року здійснено повторний автоматичний розподіл та відповідно до протоколу автоматизованого розподіл судових справ справа передана у провадження судді Предоляк О.С. Ухвалою суду від 03.07.2023 року закрито підготовче провадження по об`єднаній цивільній справі та призначена справа до судового розгляду.. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Маслій В.М. первісний позов підтримує, просить задовольнити з підстав, що зазначені у позові. Зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки не стосується предмета спору. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Єрмоленко О.В. надав суду пояснення, аналогічні викладеним в зустрічному позові, просить задовольнити зустрічний позов і стягнути кошти. У задоволенні первісного позову просить відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Заявив про застосування строків позовної давності. Треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовський А. Г., приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Мушинський О. Ю., у судове засідання не з`явились Представник третьої особи: Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) у судове засідання не прибув. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 квітня 2012 року, який за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 листопада 2015 року розірвано. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 20 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовським А. Гза реєстровим номером 3398 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с 9 ). 23 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О. Ю. Ціна предмета продажу за договором становила 49 500,00 грн Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Верховного суду від 10 вересня 2021 року договір купівлі-продажу №682 від 23.03.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] на підставі ст.234 ЦК України визнано недійсним. Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. 27 січня 2017 року [PERSON] склав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Роженко Л. М., за змістом якої [PERSON] надав згоду [PERSON] на укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Заява містить застереження, що договір купівлі-продажу укладатиметься [PERSON] на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Позивачем доведено факт того, що правочин є фіктивним, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилання відповідача про те, що майно їй належить на праві особистої власності, те, що [PERSON] не надав доказів щодо збільшення вартості майна внаслідок його трудових та грошових затрат, з огляду на судове рішення є неспроможними. Так, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин наслідки недійсного правочину, оскільки в результаті укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 березня 2018 порушено право позивача [PERSON] , встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили та визначені судом порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, та відповідно до ст.234 ЦК України з подальшим визнанням квартири спільним сумісним майном подружжя та її поділу з визнанням права власності на 1/2 частини за кожним із подружжя. Щодо заявленої відповідачем за первісним позовом заяви про застосування строку позовної давності У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Враховуючи, що спір між сторонами виник після визнання договору купівлі продажу спірної нерухомості недійсним у 02.03.2021 року дата винесення судового рішення, звернення з даним позовом 19.09.2022 року суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Щодо зустрічного позову про стягнення грошових коштів у сумі 148 080, 07 грн., суд зазначає наступне. Рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука віл 25.02.2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20.05.2021 Крім іншого, поділено автомобіль між сторонами наступним чином: виділено автомобіль Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , у власність [PERSON] та стягнуто з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію за половину вартості автомобіля в сумі 164 900 грн Після сплати [PERSON] компенсації право власності [PERSON] на 1/2 частку автомобіля припинити. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 649 грн та 420 грн., а всього 2 069 грн Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні. Згідно довідки Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської областіСхідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції станом на 22.12.2022 за боржником [PERSON] наявна заборгованість крім іншого щодо виконання виконавчого листа 524/773/20 про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] , 166 969, 40 грн. у розмірі 166969,40 грн. Відповідач добровільно не виконує рішення суду у справі № 524/773/20 та станом на 18 вересня 2023 року коштів на виконання такого судового рішення від [PERSON] не надходило, що підтверджено довідкою - розрахунком позивача та не спростовано боржником Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Будь-яких даних щодо виконання такого рішення, станом на день розгляду справи, суд не встановив. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16- ц Три відсотки річних та індекс інфляції мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума. Позивач за зустрічним позовом просить стягнути за період з 20.05.2021 по 24.01.2023 року - 148 000 грн., а саме 84 660, 35 грн пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 8 439, 35 грн 3% річних за користування коштами та 54 979, 86 грн інфляційні збитки., згідно розрахунків заборгованості позивача за зустрічним позовом Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Згідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку інфляційних нарахувань за весь час прострочення за період з травня 2021 року по лютий 2022року становить : три відсотки річних від простроченої суми у розмір 3829 грн., інфляційні втрати у розмірі 11146, 45 грн., а всього 14975,45 грн., які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Оскільки у період з 24 лютого 2022 року по 21 січня 2023 року - спірний період, в Україні діяв воєнний стан, а відтак боржник звільнений від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат у відповідності до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до висновку про те, що у такій частині позовної вимоги необхідно відмовити. Враховуючи встановлене вище, оскільки відповідачем не вжито жодних заходів щодо виконання рішення суду, грошове зобов`язання не виконано та визнання цього відповідачем, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути у відповідності ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на загальну суму 14975,45 грн, вимога в частині стягнення пені у розмірі 84 660 , 35 грн на підставі ч 3 ст 549 ЦК України до спірних відносин не застосовується та до задоволення не підлягає. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4860 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи, які підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача Позивачем за зустрічним позовом при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1480,80 грн та витрати на професійну правничу допомог у 10 000 грн. Згідно з положеннями частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України). Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про надання правничих послуг від 01.12.2022 Згідно з актом виконаних робіт від 08.12.2022 до договору, розрахунку судових витрат адвокатом надано послуги на загальну суму 10 000 грн , які згідно з квитанції від 29.12.2022 року сплачено [PERSON] . Таким чином, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом необхідно стягнути у повернення сплаченого судового збору у сумі 149, 75 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 1069,06 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial