Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-07 00:00:00

КП «Смілакомунтеплоенерго» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу з оплати послуг з централізованого опалення житла. В обґрунтування позову зазначило, що позивач є постачальником теплової енергії у будинок [ADDRESS] , в якому квартира [ADDRESS] належить відповідачу. Послуги з опалення житла надавались вчасно та добросовісно на підставі публічного договору приєднання, опублікованого в місцевій газеті «Сміла» від 28.02.2018 №9(1101) та індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 25.10.2021, опублікованого на офіційному сайті Смілянської міської ради. Комунальне підприємство нараховувало відповідачу вартість послуг за тарифами, затвердженими відповідно до чинного законодавства. Однак відповідач не здійснив належним чином оплату за надані йому послуги, у зв`язку з чим за період з грудня 2020 року по грудень 2022 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11855,45 грн. Позивач стверджує, що дії відповідача по невиконанню свого обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг порушують права підприємства щодо отримання плати за надані послуги, порушують фінансовий стан підприємства та спричиняють збитки. Відповідач обізнаний про наявність у нього боргових зобов`язань, однак будь-яких дій по погашенню заборгованості не вчиняє. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. У зв`язку з цим КП «Смілакомунтеплоенерго» просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 11855,45 грн., а також 475,95 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період часу з 21 січня 2021 року\~ по 23 лютого 2022 року, та 143,35 грн. 3% річних, нарахованих за той же період. 10 березня 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому він позов не визнав та зазначив, що квартира\~ [ADDRESS] належить на праві власності двом особам йому та [PERSON] . До 01.01.2022 особовий рахунок по оплаті послуг постачання теплової енергії по цій квартирі був відкритий саме на [PERSON] . Він не звертався до позивача із заявою про заміну власника особового рахунку, а зміна власника на розсуд позивача суперечить нормам чинного законодавства. А тому, на думку відповідача, позов пред`явлено не до тієї особи, що є підставою для відмови у позові. Просив врахувати, що оплата наданих позивачем послуг весь час здійснювалась від імені [PERSON] , яка і була зазначена в платіжних дорученнях. Вказане є свідченням того, що споживачем послуг лишається [PERSON] , а він\~ не отримував жодних послуг від КП «Смілакомунтеплоенерго», не підписував будь-яких договорів чи заяв-приєднання, тим більше не здійснював оплату за надані послуги, що спростовує твердження позивача про вчинення ним дій, спрямованих на приєднання до публічного договору про надання послуг. Розмір боргу за комунальні послуги, зазначений у позовній заяві, не відповідає розміру, зазначеному у доданому розрахунку, оскільки різниця на 76,60 грн. Крім того зазначив, що позивачем під час обрахунку суми боргу не було враховано вже проведені оплати на загальну суму 3500,00 грн., що впливає і на період виникнення суми боргу. Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат має неточності, оскільки\~ заборгованість за січень 2021 року була частково сплачена в січні 2022 року. 14 березня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій КП «Смілакомунтеплоенерго» вказало, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих ним послуг. Відповідач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , де і зареєстроване його місце проживання. Відповідно, він є споживачем наданих позивачем послуг і належним відповідачем по справі. Розмір заборгованості, визначений у позовній заяві у сумі 11855,45 грн., складається із боргу за теплопостачання у сумі 11778,85 грн.\~ та плати за абонентське обслуговування у сумі 76,60 грн. А тому твердження відповідача про різницю у сумі боргу не відповідає дійсності. Одночасно з відповіддю на відзив позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив, що хоча з моменту подання позовної заяви до суду [PERSON] і здійснив часткове погашення боргу, результатом чого стало зменшення суми боргу до 11816,39 грн., проте відповідач продовжує не виконувати свої зобов`язання з оплати боргу за поставлену теплову енергію та оплати за абонентське обслуговування.\~ Враховуючи наведене КП «Смілакомунтеплоенерго» просило стягнути з відповідача основну суму боргу за період з грудня 2020 року по лютий 2023 року в розмірі 11816,39 грн., 2378,45 грн. інфляційних втрат, нарахованих з лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року, та 987,45 грн. 3% річних, нарахованих за цей же період. 25 квітня 2023 року до суду надійшли заперечення [PERSON] , які фактично дублюють його обґрунтування у безпідставності та необґрунтованості заявлених до нього позовних вимог, що викладені у відзиві. 25 квітня 2023 року до суду також надійшли заперечення відповідача щодо збільшених позовних вимог, у якому [PERSON] наполягав на тому, що позивачем при обрахуванні основної суми боргу не були враховані здійснені ним проплати на суму 3500 грн. Щодо збільшених вимог в частині нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних, то вказав, що до цих вимог, пред`явлених за період часу з лютого 2018 року по грудень 2019 року, слід застосувати позовну давність. В ході розгляду справи КП «Смілакомунтеплоенерго» неодноразово зменшувало розмір позовних вимог у зв`язку із частковим погашенням боргу відповідачем та остаточно просило стягнути із [PERSON] на користь позивача 7535,53 грн. основного боргу за період часу з березня 2021 року по березень 2023 року, 2378,45 грн. 2378,45 грн. інфляційних втрат, нарахованих з лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року, та 987,45 грн. 3% річних, нарахованих за цей же період. В судове засідання, призначене на 08.09.2023, учасники справи не з`явились. Позивач в позовній заяві, а представник відповідача в направленій на адресу суду заяві просили розглядати справу у їх відсутності та відсутності відповідача. У судовому засіданні, що відбулось 16.08.2023, представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням\~ їх зменшення та пояснила, що у даному випадку до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних не може бути застосована позовна давність, оскільки строки позовної давності було продовжені на законодавчому рівні на період дії карантину. Представник відповідача адвокат Спіцина Ю.А. в цьому ж судовому засіданні визнала позов в частині стягнення з відповідача суми боргу за надані послуги теплопостачання та абонплати в сумі 7535,53 грн., яка і заявлена позивачем до стягнення. Визнала, що другий співвласник квартири, яка доводилась відповідачу матір`ю, померла [INFO] . Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, то вважає, що в їх стягненні слід відмовити, оскільки частина з них пред`явлена поза строками позовної давності, а саме за період часу з лютого 2018 року по грудень 2020 року. Щодо іншої частини, то зазначила, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних відбулось у період дії карантину, а тому позивач не мав права їх нараховувати, оскільки на законодавчому рівні заборонено нарахування пені за несплачені вчасно комунальні послуги в період дії карантину. Хоча інфляційні втрати і 3% річних і не є пенею, однак вважає, що на них також поширюються норми, якими заборонено нарахування пені.\~\~\~ Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.01.2023,\~ свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.03.2005 серії [NUMBER] та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.04.2005 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] частини квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 29.04.2005. Іншим власником квартири зазначена [PERSON] . В ході розгляду справи ні відповідач, ні його представник не заперечували, що КП «Смілакомунтеплоенерго» надавало послуги з централізованого опалення та послуги з постачання теплової\~ енергії до будинку, в якому знаходиться 1/2 частина квартири відповідача. Факт надання таких послуг позивачем підтверджується також актами подачі теплоносія від 06.11.2020, 25.10.2021 та 01.11.2022, складених за участю представника балансоутримувача будинку [ADDRESS] , згідно з якими теплоносій від котельні № 6 подано по тепловому лічильнику на будинок, в тому числі, [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 83 від 28 лютого 2019 року позивачу було встановлено тарифи для населення на послуги з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії у розмірі 2300,21 грн/Гкал (з ПДВ). Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 511 від 21 жовтня 2021 року для населення залишено тарифи на послуги з постачання теплової енергії протягом опалювального періоду 2021-2022 роки на рівні тарифу, встановленого рішенням виконавчого комітету міської ради від 28.02.2019 №83, тобто у розмірі 2300,21 грн/Гкал (з ПДВ). Наказом КП «Смілакомунтеплоенерго» №242 від 21 жовтня 2021 року встановлено розмір плати за абонентське обслуговування на постачання теплової енергії щомісячно протягом року на одного абонента, що надається споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами, а саме: абонентське обслуговування для споживачів з вузлами комерційного обліку ТЕ, які обліковуються на балансі КП «Смілакомунтеплоенрго» з урахуванням обслуговування ВКО ТЕ 30,48 грн. (з ПДВ), а ті , які є власністю споживачів\~ з урахуванням обслуговування ВКО ТЕ 20,17 грн. (з ПДВ). Наказом КП «Смілакомунтеплоенерго» №80 від 30 вересня 2022 року встановлено розмір плати за абонентське обслуговування на постачання теплової енергії щомісячно протягом року на одного абонента, що надається споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами, а саме: абонентське обслуговування для споживачів з вузлами комерційного обліку ТЕ, які обліковуються на балансі КП «Смілакомунтеплоенрго» з урахуванням обслуговування ВКО ТЕ 25,54 грн. (з ПДВ), а ті, які є власністю споживачів\~ з урахуванням обслуговування ВКО ТЕ 16,61 грн. (з ПДВ). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги»\~ (далі в рішенні суду чинним на момент виникнення спірних правовідносин). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд. До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо. За загальними правилами, визначеними вказаним законом, виконавець послуг надає відповідний вид житлово-комунальних послуг споживачу, який їх споживає та має зворотній обов`язок щодо їх сплати за встановленими тарифами та у встановлені договором строки і порядку. Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою-комунальних послуг. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в повному обсязі, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із приписами ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Тобто, обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відповідно до вимог ст.\~ 66-68 ЖК України наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з теплопостачання. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 13 листопада 2019 року у справі N686/14833/15 відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Судом встановлено, що КП «Смілакомунтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання на території м. Сміла, яким фактично надавались вказані послуги до помешкання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Згідно з поданим позивачем розрахунком розмір боргу [PERSON] за надані позивачем послуги складає 7535,53 грн. В ході розгляду справи сторона відповідача спочатку заперечувала проти стягнення зі [PERSON] боргу за послуги теплопостачання та абонентської плати, в подальшому позов про стягнення з відповідача боргу за вказані послуги визнала в повному обсязі з урахуванням зменшених позовних вимог, тобто в сумі 7535,53 грн. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Судом встановлено, що згідно ордеру серії СА №1050159 та договору про надання правничої допомоги №20/02-23 повноваження адвоката не обмежені, в тому числі, в частині визнання певних обставин. А тому, з урахуванням досліджених судом доказів та того, що сторона відповідача визнала позов в частині пред`явлених до [PERSON] вимог про стягнення боргу за надані позивачем послуги, позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи подані позивачем розрахунки заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд виходить з того, що такі проведені із застосуванням відповідних індексів інфляції та за відповідними формулами, належним чином обґрунтовані та мотивовані. Правильність зазначених розрахунків після збільшення позовних вимог, до якого було додано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних із зазначенням дат та внесених сум на погашення боргу, відповідачем не оспорювалось, власного розрахунку на спростування зазначеного відповідачем не подано, а зазначені відповідачем у відзиві неточності періоду нарахування інфляційних втрат і 3% річних не знайшли свого підтвердження та не впливають на правильність проведених позивачем розрахунків. Заперечуючи проти стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач посилався на те, що на їх нарахування розповсюджується положення ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено стягнення пені, в частині її зупинення на час дії карантину на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки\~ наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Аналогічний висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №922/175/18, де зазначено, що формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні ст.549 цього Кодексу і на ці суми положення Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року не поширюється. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч.2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12 березня 2020 року по 31 грудня 2022 року на усій території України було встановлено карантин, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». З 1 липня 2023 року в Україні рішенням Уряду скасовано карантин, запроваджений через пандемію COVID-19. Тобто, з 12 березня 2020 року і до 01 липня 2023 року строки позовної давності продовжені, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог за період з лютого 2018 року по грудень 2019 року. Таким чином, оскільки позивач свої обов`язки з надання житлово-комунальних послуг виконував, доводи позивача щодо невиконання відповідачем зобов`язань з оплати за отримані послуги, а також розміру заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат нічим не спростовуються, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до платіжного доручення №6724 від 17 січня 2023 року КП «Смілакомунтеплоенерго» сплатило 2435 грн. 90 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом. Згідно виписки вказані кошти були зараховані до спеціального фонду державного бюджету. В позовній заяві позивач просив врахувати, що підприємством було сплачено 248 грн. 10 коп. судового збору за звернення до суду із заявою про видачу судового наказу\~ про стягнення з [PERSON] боргу за послуги теплопостачання. Судом встановлено, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2023 року по справі № 703/1920/22 скасовано судовий наказ від 04 серпня 2022 року про стягнення із [PERSON] на користь комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» боргу за надані послуги з централізованого опалення житла. Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. Зважаючи на те, що позов підлягає до повного задоволення, понесені підприємством судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. Докази на понесення позивачем будь-яких інших судових витрат матеріали справи не містять. На підставі наведеного,

Outcome: approved