Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з вказаним вище позовом та просив поділити спільне майно подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначив, що перебував з відповідачем у шлюбі. В період шлюбу до розлучення за спільні кошти з відповідачем набули спірне майно, вказану квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи із норм ст. 60-72 СК України, ст. 368 ЦК України позивач просив поділити спірну квартиру. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.04.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, судове засідання призначене на 08.05.2023 року та за клопотанням позивача витребувано з обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи відносно нерухомого майна квартири [ADDRESS] . 21.04.2023 на адресу суду надійшли копії документів інвентаризаційної справи відносно нерухомого майна квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що перебував в шлюбі з відповідачем. В період шлюбу придбали кооперативну спірну квартиру, за яку пайові внески вносили зі спільних грошей в період з 1981 по 1991 рік. Він постійно працював і давав гроші для оплати пайових внесків дружині. Він завжди вважав цю квартиру спільним майном. В спірній квартирі він з сім`єю постійно проживав та був зареєстрований. Шлюб з відповідачем розірвали в 2006 році, але він продовжував проживати в квартирі, де перебувають його речі, є спальне місце та шафа, він має свій комплект ключів. У 2001 році зареєструвався в будинку в селі, який отримав у спадщину. 03.01.2023 року він прийшов в квартиру та не зміг потрапити, оскільки відповідач закрила квартиру зсередини. Через деякий час онука відчинила йому двері і інцидент був вичерпаний. Але це стало підставою звернення до суду з позовом, оскільки відповідач заперечувала його право на спільну квартиру. Право власності на квартиру відповідач оформила в 2006 році на своє ім`я вже після розірвання шлюбу. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову. Відповідач пояснила, що дійсно перебували в шлюбі з позивачем та в період шлюбу придбали кооперативну квартиру, внески за які сплачувала вона особисто. В квартиру заселилися о 1981 році з позивачем та дітьми, де вона проживає по теперішній час. Вона була членом кооперативу, взяла суду в банку для першого внеску вартості квартири, повністю пайові внески були сплачені у 1991 році. Право власності на квартиру оформила на себе тільки у 2006 році, коли необхідно було підтвердження такого права в банку. Перешкоди в користуванні квартирою позивачу не чинить, але не вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача просила також застосувати позовну давність, посилаючись на те, що шлюб між сторонами було розірвано у 2006 році, на момент звернення з позовом минув визначений ст..72 СК трирічний строк позовної давності. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.1977 по 18.04.2006, що підтверджується рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.04.2023 р. про розірвання шлюбу (а.с.20) Відповідно до копії ордеру №48 від 03.07.1981, виданого на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів міста Коломия від 25.06.1981 №220, [PERSON] та членам її сім`ї (серед яких [PERSON] ) надано право на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.63-об.) Відповідно до копії зобов`язання (оригінал оглянуто судом) від 26.07.1979 року [PERSON] отримала від Стройбанка СРСР суду в сумі 2582 руб. на 15 років, та зобов`язалася повернути в строк з 01.01.1982 по 30.06.1996. На бланку вказаного Зобов`язання міститься напис червоним маркером «Погашено 31.Х.90» (а.с.104) Відповідно до заяви голови ЖБК №12 А.Бакумова від 28.12.1998 №621 на ім`я Голови Коломийського міськвиконкому, останній просить оформити право власності на квартири у ЖБК [ADDRESS] . (а.с.110) Відповідно до архівного витягу з протоколу №1 засідання виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 21.01.1999року ухвалено Рішення №20 про оформлення права власності на квартири в кооперативному будинку [ADDRESS] згідно додатку №1. Згідно з додатком №1 до вказаного рішення зазначений список власників квартир, де під номером [ADDRESS] зазначена [PERSON] , квартира 58. (а.с.99,100,109) Відповідно копії свідоцтва про право власності від 12.07.2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 21.01.1999року за № 20, зареєстровано Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації від 24.07.2006 року, [PERSON] належить двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м (а.с.56, 57) Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 07.03.2023 року в реєстрі міститься інформація про право приватної власності [PERSON] на вказану вище квартиру. [PERSON] та [PERSON] з 25.11.1981 року прописані в спірній квартирі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копіями їх паспортів з відміткою про місце проживання. Позивач з 29.05.2001 року прописаний за адресою [ADDRESS] (а.с.25-26, 53). Сторони проживають в спірній квартирі до теперішнього часу. Таким чином, між сторонами склались сімейні правовідносини щодо поділу майна подружжя. Відповідно до частини третьої\~статті 5 ЦК України\~якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Оскільки майно - квартира набуте подружжям до 01.01.2004 року, до спірних правовідносин щодо поділу майна подружжя підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю, ЦК УРСР та Закон України «Про власність». Відповідно до\~статті 112 ЦК Української РСР\~майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Частинами першою та третьою статті 15\~Закону України «Про власність»\~(який набрав чинності 15 квітня 1991 року, далі - Закон) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до статті 16 Закону, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР. Відповідно до частини першої\~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (що діяв на час виникнення права власності на майно сторін) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У свою чергу частиною першою\~статті 28 КпШС України\~визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті\~22, частини першої статті\~24 КпШС України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.\~Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»\~від 12 червня 1998 року № 16, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути, зокрема, квартири, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18) вказано, що «при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі». У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 701/1390/19 (провадження № 61-18388св20) зазначено, що «при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися\~статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15\~Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями \~22,\~24,\~28,\~29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів». Відповідно до пункту 11(б)постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що відповідач була членом житлово-будівельного кооперативу №12. Вже під час перебування з позивачем в шлюбі, на підставі ордеру вона разом з членами сім`ї, зокрема з позивачем набули право користування спірною квартирою. За період шлюбу подружжям [PERSON] (сторін у справі) в період 1981-1991 за рахунок спільних коштів повністю сплачено пайові внески за спірну квартиру, після повної сплати пайових внесків набуто право власності на квартиру, яка є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, яка кореспондується зі ст..22 КпШС України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 13.02.2020 року в справі №320/3072/18 провадження №61-5819св19. Крім того, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №562/3156/14-ц зазначено, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. У даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Суд не погоджується з позицією відповідача, щодо відсутності участі позивача в сплаті пайових внесків, а тому і відсутності у нього права на спірну квартиру, оскільки відповідачем не доведено такого факту. Натомість протилежне підтверджується дослідженими в суді доказами. Вирішуючи спір, суд керується презумпцією належності набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Враховуючи рівність часток майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, частка кожного з них у праві власності на спірну квартиру складає 1/2 частину. Щодо позовної давності суд приходить до такого. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У даній справі, позивач вказує на те, що його право власності на спірну квартиру було порушено відповідачем в січні 2023 року, коли він не зміг вільно зайти в квартиру. Відповідач не заперечувала того факту, що позивач дійсно час від часу проживає в спірній квартирі після розірвання шлюбу, має окреме місце для сну, шафу, власний комплект ключів. В січні 2023 року дійсно мав місце інцидент, коли позивач не зміг потрапити у квартиру, оскільки були зачинені двері зсередини, а вона відпочивала і не чула, що позивач намагається потрапити в квартиру, цей інцидент було вичерпано через 10 хв., позивачу двері відкрили, хоча сам факт належності відповідачу права на спірну квартиру вона заперечує. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише у січні 2023 року. Отже, позовні вимоги суд вважає обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved