Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.01.2001 року звернулася до Московського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , в якому прохала визнати нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю, посилаючись на те, що 27 листопада 1999 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає разом із нею у спірній квартирі. 13 червня 2019 року шлюб із відповідачем був розірваний рішенням суду. На даний час вони проживають окремо, кожен за місцем своєї реєстрації. Під час шлюбу нею за договором купівлі-продажу від 26 березня 2005 року, посвідченого нотаріально, була придбана квартира [ADDRESS] за 117 342 грн. за її особисті та її батьків гроші. 17 березня 2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, нею була продана квартира [ADDRESS] , яка була успадкована нею після смерті діда [PERSON] у 2002 році. Ціна відчуженої квартири склала 85 860 грн. Усі ці кошти вона витратила на придбання спірної квартири. Крім того, вона витратила свої особисті кошти, які успадкувала від діда у розмірі 2 800 доларів США, що на той час складало 15 000 грн. Крім того, її мати [PERSON] добавила їй на придбання квартири 1000 доларів США, на той час це 5 300 грн. та 5 300 грн. [PERSON] під час придбання квартири та на протязі спільного проживання завжди визнавав, що квартира придбана зі її кошти та кошти її батьків і ніколи не претендував на неї, тому вона і була оформлена на її ім`я. Таким чином, вважає спірку квартирі особистою приватною власністю подружжя, не зважаючи на її придбання у шлюбі. Однак після розірвання шлюбу [PERSON] змінив своє відношення до неї і доньки на негативне, постійно намагається потрапити до квартири, конфліктує з ними та подає до суду різні позову. З цих підстав, звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 28.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зменшення розміру сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 09.02.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому він прохав у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позовна заява розглядається ним, як спроба затягнути поділ майна подружжя, змусити його відмовитися від належної йому частки. Вказує, що квартира була придбана не лише за особисті кошти позивача та кошти її батьків, а і за його участі та його батьків у фінансуванні купівлі-продажу. Зазначає, що його батько отримував пенсію, мати була працюючим пенсіонером, його заробітна плата у період з 2001 по 2006 рік перевищувала у 3-5 разів середню зарплату за даними ПФУ, що дозволило йому виділити кошти, яких не вистачало на квартиру. Позивач не довела, що різницю між проданою квартирою та придбаною 31 482 грн. ( 117 342 грн. - 85 860 грн.) надала її мати. Грошові кошти, отримані від діда у 2002 році були витрачені на поточні потреби сім`ї. Саме різницю в сумах було сплачено ним на заощаджені кошти до одруження. Також вказує, що частину коштів від придбаної квартири було витрачено подружжям на послуги агентства нерухомості, перевезення меблів, ремонт його авто, яке постраждало під час таких перевезень внаслідок ДТП, ремонт придбаної квартири, купівлю нових меблів, погашення заборгованості за комунальні послуги, яка існувала на дату продажу квартири та інші потреби подружжя та дитини, яка народилася [INFO] . Також позивач не мала власних коштів через перебування у декретній відпустці у період з 2003 по 2006 роки. Її заробітна плата контролера-інженера у КП «Харківводоканал» не була достатньою не лише для купівлі квартири, а для сплати комунальних послуг, які він сплачував особисто. Рішенням Московського районного суду м.Полтави від 07 грудня 2020 року, залишеним без змін 17.02.2021 року Харківським апеляційним судом, за ним визнано право користування житловим приміщенням та усунуто перешкоди у його користуванні. На підставі викладеного, прохав відмовити у задоволенні позову. Від представника позивачки [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що ніякого іншого спору щодо поділу майна подружжя у судах не існує. Після розірвання шлюбу та переїзду [PERSON] забрав усі свої речі. У своєму відзиві відповідач визнає, що частково фінансував квартиру, також визнає, що позивачем було витрачено на придбання квартири грошові кошти, отримані внаслідок продажу успадкованої квартири [ADDRESS] . Також вказує, що у 2005 році, коли приймалося рішення про купівлю вказаної квартири, [PERSON] та [PERSON] власноручно склали письмовий план (чорнові записи) щодо зазначення джерела походження грошей для її придбання. В цих записах зазначено 16 200 доларів США за продаж квартири, що дісталася позивачу від спадщини (зазначено як «квартира», «квартира ХТЗ»), 2800 доларів США, які позивач успадкувала після смерті діда в якості компенсації за рахунок коштів «Фонду «Пам`ять, відповідальність і майбутнє» за рабську і примусову працю» ( записано як «дед», « Немецкие »), 1000 доларів США та ще 5300 грн., які позивач отримала особисто від своєї матері [PERSON] (зазначено як «мама»). Всі інші доводи, викладені у відзиві не мають відношення до даної справи. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких він зазначає, що спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі через 4 роки і 4 місяця після його укладення. Він ніколи не бажав та не мав наміру розлучатися, а тим більше ділити майно. На придбання квартири були витрачені спільні кошти подружжя, які він ніколи не поділяв. З дня їхнього шлюбу його доходи були значно вищими, ніж позивача. За період з 1999 по 2005 рік його доходи згідно довідки ПФУ склали 86 340 грн. Зазначення у договорі купівлі-продажу власником квартири позивача не свідчить не може позбавити другого подружжя права власності на спільну сумісну власність подружжя. Обов`язковою умовою права особистої власності на квартиру має бути нотаріально посвідчена згода іншого подружжя, що квартира купується за особисті кошти особи, з якою укладений договір купівлі-продажу. Він під час укладення договору надавав нотаріально-посвідчену згоду на його укладення як чоловік позивачки та співвласник коштів. Договір не містить положень, що квартира придбана за особисті кошти позивача. Також позивач не надала нотаріально посвідчених заяв відповідача про визнання чи погодження купівлі-квартири за власні кошти позивачки. Також зазначає, що протягом 15 років після придбання квартири він сплачував за комунальні послуги, робив ремонт, утримував квартиру. Не зважаючи на презумпцію права спільної сумісної власності, позивач змінила замки у квартирі. Крім того, вказує, що протягом 15 років проживання у квартирі позивач не визнавала за нею права особистої власності, а позовна давність для такого спору становить 3 роки. Рішенням суду у справі № 643/11909/20 зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільним майном та встановлений факт спільної сумісної власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] . За результатами перегляду рішення за ново виявленими обставинами, рішення залишено без змін. Вважає, що надані чорнові записи позивачкою створені перед поданням позову. З врахуванням наведених доводів вважає позов необгрунтованим. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову (а.с.92). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 17.08.2021 року (справа № 643/1030/21) у задоволенні заяви представника [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 29.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 квітня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження Октябрського районного суду м.Полтави, на підставі розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовну заяву підтримують і прохають задовольнити, клопотання про виклик свідків прохає залишити без розгляду, інших клопотань не має (а.с.204). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав до суду пояснення, у яких прохав розглядати справу без його участі, так як доглядає за матір`ю, яка потребує постійної опіки. Звернув увагу, що заява про застосування строків позовної давності не розглянута (а.с.179). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27.11.1999 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13.06.2019 року (справа № 643/18872/18) (а.с.21). Під час перебування у шлюбі 26.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В., реєстровий номер № 1097. Продаж квартири [ADDRESS] було здійснено за 117 342 грн. (а.с.23). Зазначений Договір зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 3120509 (а.с.24 зворот). Відомості про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] також внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно, що слідує із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.25). Позивач [PERSON] прохає визнати вказану квартиру особистою приватною власністю, оскільки вона хоча і придбана під час шлюбу, але за її особисті кошти, які вона отримала від продажу іншої квартири [ADDRESS] , отриманої у спадок від діда [PERSON] , у сумі 85 860 грн., коштів, успадкованих від діда в якості компенсації за рахунок коштів «Фонду «Пам`ять, відповідальність і майбутнє» за рабську і примусову працю», у розмірі 2800 доларів США, що становило 15 000 грн., а також наданих їй її матір`ю у розмірі 1000 доларів США, що становила 5 300 грн., та 5 300 грн. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Разом з тим, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що позивач довела свої позовні вимоги частково, виходячи з наступного. Так, із Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Моторною Г.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-2116, слідує, що [PERSON] є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , а саме ізольованої двохкімнатної квартири [ADDRESS] , а також грошових заощаджень з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться в Філії Орджонікідзевського відділення Ощадного банку України № 5442/0246 міста Харкова на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER], № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , згідно ощадних книжок померлого (а.с.20). Із Договору купівлі-продажу від 17.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., за реєстровим номером 708, вбачається, що [PERSON] здійснила продаж вказаної квартири [ADDRESS] за 85 860 грн. [PERSON] (а.с.22). Суд вважає, що позивач довела, що кошти у сумі 85 860 грн., отримані внаслідок продажу успадкованого нею майна під час шлюбу (квартири [ADDRESS] ), були витрачені на купівлю спірної квартири [ADDRESS] , що становить 73 % від вартості всієї квартири ( 85 860 грн.: 117 342 грн. х 100%). Таким чином, частка квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві особистої приватної власності становить 73/100. Встановлюючи цей факт, суд виходить із вимог п.п.2-3 ч.1 ст. 57 СК України, згідно яких майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Також суд приймає до уваги визнання відповідачем цієї обставини у відзиві на позов, що не підлягає доказуванню згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України. Так, [PERSON] зазначає, що квартира була придбана не лише за особисті гроші позивачки та гроші її батьків, а і за його кошти та кошти його батьків, чим визнає, що позивач витратила свої особисті кошти. Крім того, він вказує що позивач не довела походження різниці між проданою та придбаною квартирою у сумі 31 482 грн. ( 117342-85860) і саме ця різниця була сплачена ним за рахунок його власних коштів. Таким чином, відповідач визнає, що кошти за продану квартиру у розмірі 85860 грн. були витрачені на купівлю спірної квартири. Доводи відповідача, що частину коштів від продажу квартири було витрачено подружжям на послуги з агентства нерухомості, перевезення меблів, ремонт його акто, ремонт придбаної квартири, купівлю нових меблів, погашення заборгованості за комунальні послуги та на інші потреби та дитини, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому є неспроможними. Разом з тим, твердження [PERSON] про походження іншої частини коштів, за які було придбано квартиру, у розмірі 31 482 грн., як її особистих, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Так, матеріали справи містять Архівні довідки від 31.03.2003 та 23.03.2003, з яких слідує, що [PERSON] , 1923 р.н., був примусово вивезений до Німеччини 16.04.1942 року та працював на примусових роботах (а.с.29). Із заяви [PERSON] на отримання компенсації за рахунок коштів Фонду «Пам`ять, відповідальність і майбутнє» за рабську та примусову працю від 28.05.2002 року не вбачається, в якому розмірі компенсація була отримана (а.с.30). Із Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Моторною Г.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-2116, слідує, що [PERSON] є спадкоємцем грошових заощаджень з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться в Філії Орджонікідзевського відділення Ощадного банку України № 5442/0246 міста Харкова на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER], № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , згідно ощадних книжок померлого, однак, що на вказаних рахунках знаходилися саме кошти у розмірі 2 800 доларів США, доказів не надано. Будь-яких інших допустимих доказів отримання 2 800 доларів США як спадщини після смерті діда та витрачення їх саме на придбання квартири позивачкою не надано. Надані [PERSON] чорнові записи не можуть бути визнані судом як достовірні докази, оскільки їх походження викликає сумніви у суду. Також [PERSON] не довела належними та допустимим доказами надання 1000 доларів США та 5300 грн. її матір`ю [PERSON] . Таким чином, позивачем не доведено, що інша частка спірної квартири 27/100 належить їй на праві особистої приватної власності. Доводи відповідача, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.12.2020 року ( справа № 643/11909/20) (а.с.33-34) визнано спірну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, судом спростовуються, оскільки ця вимога не була предметом позовних вимог, а вирішувалося питання про право користування [PERSON] спірною квартирою. У рішенні зазначено, що на момент його ухвалення доказів про визнання квартири особистою приватної власністю позивачем не надано, а тому діяла презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Суд не надає оцінки іншим доказам, які надані сторонами, але не стосуються предмета доказування, а розглядає лише ті, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову, в якій вказує, що позовна давність спливла через три роки після купівлі-продажу спірної квартири, а саме 26.03.2008 року, а позивач не скористалася своїм правом з 26.03.2005 року по 26.03.2008 року звернутися до суду з позовом про визнання права приватної власності на квартиру. Знідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що позивачем не пропущено строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю, оскільки вона довідалася про порушення її права у 2020 році після звернення відповідача до суду з позовом про визнання за ним права користування спірною квартирою та ухвалення рішення Московським районним судом м.Харкова 07.12.2020 року, яким позов [PERSON] був задоволений (а.с.33-34). До суду з даним позовом [PERSON] звернулася 25.01.2021 року, тобто до спливу трирічного строку з часу, коли дізналася про порушення своїх прав. Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому заява відповідача про застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову задоволенню не підлягає. Твердження відповідача, що строк позовної давності необхідно рахувати з часу купівлі-продажу спірної квартири є хибним та спростовується вищенаведеним. Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 73/100 частки. Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України та стягує із відповідача на користь позивача 5 811 грн. 09 коп. судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам ( 73 %), сплата яких [PERSON] підтверджується Квитанцією від 23.01.2021 року на суму 908 грн. та (а.с.1) та Квитанцією від 02 лютого 2021 року на суму 7 052, 40 грн. (а.с.42). Інша частина судового збору покладається на позивачку.

Outcome: partial