Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є квартиронаймачем по [ADDRESS] . Також у вказаній державній квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , яка з 2011 року, в даній квартирі не проживає, навідувалась лише до хворої дочки декілька разів на рік, не сплачувала комунальні послуги. У квартирі також відсутні речі відповідача. В добровільному порядку відповідач відмовляється зніматись з реєстрації у квартирі, хоча має власне нерухоме майно. Вказує, що перебування відповідача зареєстрованою в державній житловій квартирі, якою він користується разом з внуками, не дає йому можливості оформити житлову субсидію. З врахуванням наведеного, просить суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловою квартирою [ADDRESS] . В письмових поясненнях представник відповідача з даним позовом не погоджується, вважає його необґрунтованим, протиправним та таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що позивач жодними доказами не підтвердив право на спірну квартиру та можливості звернення до суду з даним позовом. Також зазначає, що підставою відсутності відповідача у спірній квартирі, була зміна позивачем замків, що перешкоджало останній потрапити до квартири. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що відповідач навідувалась за місцем реєстрації один раз на півроку до хворої дочки, яка згодом померла та згідно даних державного реєстру речових прав у відповідача є власна квартира у м. Ковелі, тому зняття її з місця реєстрації жодним чином не порушує її права на житло. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог позивача. Суду пояснила, що коли дочка хворіла, доглядала за нею у спірній квартирі протягом 2020-2023 років та з лютого 2023 року там не проживає. Свою відсутність за адресою [ADDRESS] після розлучення з чоловіком, пояснила тим, що останній чинив домашнє насильство відносно неї тому вона змушена була з`їхати з квартири у село, де успадкувала батьківську хату. Також зазначила, що квартиру у м. Ковелі, на неї переписала тітка і на даний час у ній ніхто не живе. Бажає проживати саме в спірній квартирі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала на підставі письмових пояснень. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на даний час не приватизована, а тому належить до державного житлового фонду (а.с. 45). Згідно довідки про склад сім`ї №10 від 13.02.2023 року, виданої ОСББ «Кравчука 19Б» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник, співвласник, наймач), [PERSON] (онук), [PERSON] (онука), [PERSON] (колишня дружина), яка зареєстрована, але не проживає з 2012 року, про що свідчить голова ОСББ та свідки сусіди (а.с. 6). Відтак, позивач є основним квартиронаймачем по [ADDRESS] . Із повідомлення Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 11.08.2023 року вбачається, що ордер на зазначене житло видавався при заселенні будинку для реєстрації місця проживання та місця проживання членів сім`ї та на даний час у квартирі [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 52). Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, [PERSON] посилався на те, що його колишня дружина в квартирі не проживає з 2011 року, має на праві власності іншу квартиру, що свідчить про втрату інтересу відповідача до житла, яке є предметом спору у справі. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР. Стаття 71\~ЖК Української\~РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз змісту статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; відсутність поважних причин такого не проживання. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 161/2007/18 від 03.03.2021 року. Як зазначалося вище, за адресою [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] , колишня дружина позивача (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що у 2011 році, ще до розірвання шлюбу у 2016 році, відповідач зібрала всі свої речі, залишила місце спільного проживання та переїхала у с. Трилісці у батьківську хату. Дану обставину не заперечила відповідач у судовому засіданні. З 2012 року відповідач за адресою [ADDRESS] не проживає, що підтверджено повідомленням Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 23 лютого 2023 року № 1142/50/04-23, довідкою про склад сім`ї №10 від 13.02.2023 року, виданої ОСББ «Кравчука 19Б», письмовими поясненнями сусідів (а.с. 6, 12-15) та показаннями свідків. Зокрема, свідок [PERSON] , внук сторін, суду показав, що коли він пішов у 1-2 клас, бабуся (відповідач) переїхала у село Трилісці та приїздила 1-2 рази на рік, а інколи не приїздила взагалі протягом року. Коли мама сильно захворіла у 2022 році, догляд за нею здійснювали він сам, дідусь та друзі, бабуся приїжджала 3-4 рази, та на ніч не залишалася. Також, вказав, що бабусиних речей у спірній квартирі немає, так як вона там не проживає. Свідок [PERSON] , голова ОСББ «Кравчука 19Б», суду показала, що знає сім`ю [PERSON] з 1990-х років, оскільки, проживали у спільному дворі, а з дочкою сторін [PERSON] були дружні відносини та раз на 3-4 місяці була у них в квартирі, однак, протягом останніх 15 років, відповідачки у квартирі не бачила. Перестала її бачити ще у 2007-2008 роках. З 2018 року, вона була обрана головою ОСББ, тому разом зі свідками-сусідами складами акт щодо не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Також, вказала, що коли [PERSON] сильно захворіла, то з її слів, відповідач декілька разів провідувала її. Крім того, показала, що 19-20 січня 2023 року приходила до [PERSON] та жодних речей [PERSON] у квартирі не було. Відповідач, заперечуючи проти позову, такі докази не спростувала та не заперечувала факт свого не проживання у спірній квартирі, однак, вказала, що перешкодою її проживання були змінені замки у спірній квартирі та домашнє насильство зі сторони позивача. Такі обставини підтвердила свідок [PERSON] , знайома сторін, яка суду показала, що у 2015-2016 роках приблизно, [PERSON] приходила до неї, бо немала де ночувати, а переїхала у село Трилісці, коли дочка вийшла заміж. Також, показала, що через дії чоловіка відповідач викликала поліцію та не могла залишатися у квартирі на [PERSON] . Також, їй відомо, що відповідач проживає зараз у [PERSON] у власній квартирі. Однак, показання свідка [PERSON] щодо неправомірних дій позивача відносно [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки, будь-яких доказів фіксації виклику поліції та адміністративних протоколів складених відносно [PERSON] до матеріалів справи не додано та в судовому засіданні не здобуто. Повідомлення Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області за фактом розгляду звернення відповідача з приводу неправомірних дій колишнього чоловіка [PERSON] №3/3848/50/04-23 від 18.08.2023 року, суд також оцінює критично, оскільки, [PERSON] звернулася до органів поліції із відповідною заявою 17.08.2023 року, задовго після звернення до суду позивача із даним позовом. Крім того, судом не встановлено, а матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що відповідач намагалася проживати у спірній квартирі, а [PERSON] чинив їй перешкоди. Зокрема, відповідач протягом 2011-2023 років не зверталася до правоохоронних органів щодо неможливості використання майна, не зверталася до суду із відповідним позовом. Також відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено, що у спірній квартирі знаходяться її речі, вказані посилання ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються наданими позивачем письмовими доказами та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] понад строки, встановлені законом. Також, суд звертає увагу на те, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 161/2007/18 від 03.03.2021 року. У даній справі, судом, під час розгляду справи, беззаперечно встановлено, що [PERSON] не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] тривалий час (з 2011 року), тобто понад встановлений законом строк збереження права користування, переїхала у проживати в інший населений пункт, має на праві приватної власності інше житло - квартиру за адресою: [ADDRESS] з 08.07.2014 року (а.с. 46). Відтак, суд вважає, що передбачене статтею 8 Конвенції та статтею 47\~Конституції України право [PERSON] на житло не буде порушено, виходячи із контексту цієї справи. Доводи відповідача щодо непридатності житла у м. Ковелі також не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Крім того, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», інші судові витрати не були заявлені стороною позивача до стягнення, то на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу не підлягають.

Outcome: approved