Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Білощука Т.К. звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що син позивача [PERSON] з 18.03.1983 перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2020. Разом з тим, під час шлюбу, а саме 25.06.2020, [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що гроші на придбання вказаної квартири були нею позичені, про що 20.09.2016 [PERSON] склав відповідну розписку на суму 20 000 доларів США. У листопаді 2017 року позивачу стало відомо, що її син вступив до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельне товариство «Морський!, що дало йому змогу стати власником паю у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS] , вартістю паю на яку разом із вступним внеском склала 483 920,00 грн, що відповідно до курсу Національного банку України відповідало 18 240 доларів США. Решта грошей пішло на облаштування квартири, власність на яку було оформлено 25.09.2018. Позивач вважає, що оскільки вказана квартира, як і інше майно, віднесено до спільного майна подружжя, при його поділі враховуються також борги подружжя та відносини за зобов`язанням, що виникли в інтересах сім`ї. [PERSON] , повернув позивачу свою частину боргу, а саме 10 000 доларі США. Однак відповідач, проігнорувала претензію [PERSON] та не повернула їй свою частину боргу. У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь 365 686,00 грн. Ухвалою суду від 18.01.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.03.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача адвокат Кухаренко О.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та незаконністю. Квартиру [ADDRESS] було набуто 09.11.2017 на підставі укладеного меморандуму асоційованого члена кооперативу № 11/2. Вказано, що кошти, які були витрачені на придбання квартири складаються з: власних заощаджень подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ) та отриманих у борг у [PERSON] . Так, 26.10.2017 на день народження відповідача [PERSON] як друг сім'ї приїздив разом із своєю родиною привітати та в той же день передано в борг 10 000 доларів США, які були повернуто в повному обсязі 19.07.2018 після продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме відсутні докази реальності отримання позики в інтересах сім`ї, згоди [PERSON] на отримання у борг грошових коштів, оскільки сума позики виходить за межі дрібного побутового правочину. 30.03.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивач - адвокат Білощук Т.К. вказав, що купівля квартири здійснена за кошти, які позивач у [PERSON] її син, а ремонт та облаштування здійсненні за рахунок коштів, отриманих від продажу 18.07.2018 квартири в м. Миколаєві. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] .. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Як встановлено під час розгляду справи та не заперечувалося сторонами, відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.03.1983, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2020. Як стверджує позивач [PERSON] , нею передано своєму сину [PERSON] під розписку від 20.09.2016 грошові кошти у сумі 20 000 доларі США. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив суду, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти його матері, а вже її облаштування здійснювалося за кошти, отримані від продажу іншої квартири. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Так, позивачем було пред`явлено вимогу про стягнення боргу за розпискою та у позовній заяві викладено обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначено докази, на підтвердження позовної вимоги. Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 р. у справі № 761/20370/17-ц. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частинами 1-3 статті 12, частинами 1. 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з'ясовувати, чи надавав другий із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого судом при розгляді даної справи не встановлено. Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК України процесуальним порядком і способом їх дослідження. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за захистом порушеного права чи інтересу до суду. Суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з даною позовною заявою, не надав суду відповідних доказів на підтвердження викладених в позові обставин. Крім того, будь-яких процесуальних дій щодо сприяння витребуванню чи самостійному наданні доказів, стороною позивача ані при пред`явленні позову, ані після відкриття провадження у справі, заявлено не було. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2022 року у справі № 703/1230/21 (провадження № 61-2208св22) зазначено, що «за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає». Всупереч вказаним нормам законодавства, позивачем не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Доказів того, спірний договір позики від було укладено 20.09.2016 позичальником в інтересах його сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї не надано. Саме по собі застереження у договорі про зобов`язання придбати нерухомість не може бути підставою для виникнення солідарної відповідальності [PERSON] за вказаним договором. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики суд не вбачає.

Outcome: dismissed