Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська з\~Бабушкінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська \~02\~серпня 2021\~року надійшла\~позовна заява\~Акціонерного товариства\~комерційний банк\~«Приватбанк» до\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості,\~у якому\~просить стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача суму боргу за кредитним договором № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року станом на 20 травня 2020 рік в розмірі 33\~971,01 доларів США, яка складається з: 14\~802,72 доларів США- заборгованість за кредитом, 8\~643,80 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2\~999,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7\~524,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що згідно договору від 22 листопада 2005 року № DNHDGF01430250 позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 45\~700 доларів США на термін до 20 листопада 2020 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому кредитним договором. Позивач взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 20 травня 2020 рік в розмірі 33\~971,01 доларів США, яка складається з: 14\~802,72 доларів США- заборгованість за кредитом, 8\~643,80 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2\~999,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7\~524,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у розмірі 13\~508,57 грн. (а.с. 1-2). 02 листопада 2021 року представником відповідача надано до суду письмові пояснення в яких остання зазначила, що відповідно до пункту 1.1 кредитного договору від 22 листопада 2005 року з урахуванням змін, що були внесені додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 14 червня 2006 року банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу банку на строк до 20 листопада 2020 року виключно у вигляді не поновленої кредитної лінії у розмірі 45\~700 доларів США на наступні цілі: придбання житлової нерухомості у сумі 40\~000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом: ?відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом ???комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати ?комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 17 по 22 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 568,36 доларів США для погашення заборгованості кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотка комісією, а також іншими витратами Банку відповідно до п.2.2.9, 4.3». Відповідно до п.2.3.3 кредитного договору банк, на власний розсуд, має право: а) змінити умови договору- зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування, інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідно повідомлення. При цьому, згідно ст.ст.611, 651 Цивільного кодексу України, щодо зобов?язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену ним дату. На цю дату позичальник зобов?язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк користування, у повному обсязі виконати інші зобов?язання за договором. 24 жовтня 2017 року Банк, застосувавши п. 2.3.3 Кредитного договору, на адресу відповідача направив вимогу. В якій вказано, що банк, користуючись своїм правом на повернення кредиту за вимогою банку , вимагає виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та сплатити суму боргу, яка становить 16\~354,52 доларів США з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 802,72 долара США; заборгованість за відсотками у розмірі і 193,79 долара США; заборгованість за комісією у розмірі 311,60 доларів США; заборгованість з пені у розмірі 46,41 доларів США. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом Банк, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання з 20 листопада 2020 року на 29 жовтня 2017 року . Зазначила, що звернення з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строки дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Вимога про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування, стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Стосовно стягнення з відповідача комісії за користуванням кредитом в розмір 2\~999,60 доларів США послалася на Постанову Верховного суду від 25 листопада 2020 року по справі 204/627/18 в якій зроблено правовий висновок, щодо нікчемності положень договору щодо сплати позичальником на користь банку комісії за видачу та управління кредитом. Так, у постанові зазначено, що умови договору про сплату комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту суперечить приписам ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність », ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення, всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, що свідчить про нікчемність зазначеного положення договору. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пунктів 1.1, 1.2., 1.3 додаткової угоди до кредитного договору від 19 грудня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом належить відмовити з підстав їх нікчемності, а не з підстав необґрунтованості позовних вимог, як помилково вважали суди попередніх інстанцій. У той же час, у своєму позові банк просить стягнути 2 999,60 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. Відповідно до положень чинного законодавства та зазначеного вище висновку Верховного Суду умова договору, на підставі якого банк просить стягнути заборгованість по комісії за користування кредитом є нікчемною в силу закону, а отже не підлягає задоволенню у зв?язку з нікчемністю відповідної умови договору. Окрім того просила застосувати строк позовної давності до нарахованої пені в розмірі 7\~524,89 доларів США період нарахування якої є з 17 грудня 2008 року по 20 травня 2020 року тобто майже за 12 років. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. (а.с. 157-159). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Яковлеву Д.О. (а.с.27). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року була залишена без руху (а.с. 30-31). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська дану справу було передано для розгляду судді Кудрявцевій Т.О. (а.с. 35). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 36). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року указана судова справа передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.42-43). 09 серпня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 44-45). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі (а.с. 54-55). \~ \~ \~ \~01 жовтня 2021 року позивачем на виконання ухвали суду про витребування було надано витребуванні докази (а.с. 59-156). \~ \~ \~ \~08 грудня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у цивільній справі № 932/6766/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 201/10770/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору (а.с. 182-183). Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року провадження у справі поновлено (а.с. 186) Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» надав до суду клопотання, у якому просив задовольнити позов у повному обсязі, слухати справу без фіксування технічними засобами судового процесу. Відповідач в судове засідання не з`явився про день та час повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом 22 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNHDGF01430250 згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 45\~700 доларів США на термін до 20 листопада 2020 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому кредитним договором (а.с. 9-10). 14 червня 2006 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року якою викласти п. 1.1 кредитного договору від 22 листопада 2005 року в наступній редакції: «Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу банку на строк до 20 листопада 2020 року виключно у вигляді не поновленої кредитної лінії у розмірі 45\~700 доларів США на наступні цілі: придбання житлової нерухомості у сумі 40\~000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом: ?відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом ???комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати ?комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 17 по 22 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 568,36 доларів США для погашення заборгованості кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотка комісією, а також іншими витратами Банку відповідно до п.2.2.9, 4.3» (а.с. 11) Позивач взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 20 травня 2020 рік в розмірі 33\~971,01 доларів США, яка складається з: 14\~802,72 доларів США- заборгованість за кредитом, 8\~643,80 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2\~999,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7\~524,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у розмірі 13\~508,57 грн. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNHDGF01430250 згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 45\~700 доларів США на термін до 20 листопада 2020 року. Позичальник ознайомився з умовами Кредитного договору до його укладення погодився з усіма його умовами. Кредит відповідачем отримано шляхом надання готівкою коштів через касу, отже позивачем виконано всі умови договору. У встановлені строки кредитні кошти відповідачем не повернуті, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість станом на 20 травня 2020 рік в розмірі 33\~971,01 доларів США, яка складається з: 14\~802,72 доларів США- заборгованість за кредитом, 8\~643,80 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2\~999,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7\~524,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Предметом спору є стягнення заборгованості\~по тілу кредиту, процентах, комісії та пені. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно пункту 2.3.3. кредитного договору сторони погодили, що при виникненні порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд, має право, зокрема, змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 611, 651 ЦК щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше\~не встановлено\~договоромабо законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. \~ \~ \~ \~Умовами п.5.2 кредитного договору визначено, що договір може бути змінений у встановленому даним договором порядку. Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту шляхом направлення відповідного повідомлення, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення, а тому посилання позивача, що всі зміни до кредитного договору повинні вчинятися виключно в у письмовій формі суд оцінює критично. \~ \~ \~ \~В позовній\~заяві позивачем\~зазначено,\~що внаслідок\~неналежного виконання\~ [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором DNHDGF01430250 від 22 листопада 2005 року, він має заборгованість в розмірі 33\~971,01 доларів США, яка складається з: 14\~802,72 доларів США- заборгованість за кредитом, 8\~643,80 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2\~999,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7\~524,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, які нараховані з 22.11.2005 року по 20.05.2020 рік. Відповідний розмір заборгованості позивачем визначений згідно до розрахунку заборгованості (а.с. 3-7), який долучений до позовної заяви. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. \~ \~ \~ \~У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. \~ \~ \~ \~У Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. \~ \~ \~ \~Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової. \~ \~ \~ \~Частина 5 ст.263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, в матеріалах справи наявна письмова вимога-повідомлення банку до відповідача про дострокове повернення кредиту, яка направлена банком 24 жовтня 2017 року в якій банк просив сплати заборгованість в розмірі 16\~354,52 Долари США з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 802,72 долара США; заборгованість за відсотками у розмірі 1 193,79 долара США; заборгованість за комісією у розмірі 311,60 доларів США; та заборгованість з пені у розмірі 46,41 доларів США , яку банк вимагав повернути протягом 5 календарних днів з дати відправлення письмової вимоги, тобто з 24 жовтня 2017 року (а.с. 160- 161). Представником позивача не спростовувалося направлення позичальнику відповідної вимоги та її змісту. \~ \~ \~ \~ Отже, пред`явивши в 2017р. боржнику вимогу про усунення порушень за кредитним договором, в якій банк повідомив, що термін повернення кредиту та сплати за кредитом вважаються такими, що настали та висунув вимогу про повне виконання всіх грошових зобов`язань в строк протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати відправлення письмової вимоги, тобто по 29 жовтня 2017 року (включно), АТ КБ ПриватБанк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов п.2.3.3 кредитного договору такими \~діями \~на власний\~розсуд \~змінив умови\~основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а тому\~в подальшому\~втратив право\~здійснювати нарахування\~відсотків \~за користування\~кредитом за\~ставкою визначеною\~в договорі і у даному випадку права і інтереси кредитора у правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку виконання основного зобов`язання, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором. Пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, Банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання з 20 листопада 2020 року на 29 жовтня 2017 рік . Звернення з вимогою або позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Вимога про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни . \~ \~ \~ \~Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 05.12.2019р. у справі № 205/5456/16-ц, (провадження № 61-32720св18). \~ \~ \~ \~У постанові\~від 08.11.2019р.\~№127/15672/16-ц\~Велика Палата\~Верховного Суду також дійшла правового висновку, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Крім того, суд зауважує, що оскільки банком в 2017 р. було змінено строки виконання зобов`язань в повному обсязі, а у визначений у повідомленні про усунення порушень строк, боржник не виконав вимоги банку щодо повернення всієї залишку суми кредиту, заборгованість вважається простроченою. За вказаних обставин, АТ КБ ПриватБанк втратив право нараховувати позичальнику після зміни умов основного зобов`язання та встановлення нового строку повернення кредиту. Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року наголошує, що проценти\~відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за\~можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне врахувати дані обставини при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості та процентах за користування кредитом. Враховуючи викладене, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 14\~802,72 долари США та 1\~193,79 доларів США заборгованість за відсотками, про стягнення яких банк просив в письмовій вимогі від 24 жовтня 2017 року. Стосовно стягнення пені та комісії суд зазначає наступне Постановою Верховного Суду від 25.11.2020 року по справі N6204/627/18 зроблений правовий висновок щодо нікчемності положень договору щодо спати позичальником на користь банку комісії за видачу та управління кредитом. Так, у постанові зазначено, що умови договору про сплату комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи- споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, що свідчить про нікчемність зазначеного положення договору. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пунктів 1.1, 1.2., 1.3 додаткової угоди до кредитного договору від 19 грудня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом належить відмовити з підстав їх нікчемності, а не з підстав необґрунтованості позовних вимог, як помилково вважали суди попередніх інстанцій. У той же час, у своєму позові банк просить стягнути 2 999,60 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. Відповідно до положень чинного законодавства та зазначеного вище висновку Верховного Суду умова договору, на підставі якого банк просить стягнути заборгованість по комісії за користування кредитом є нікчемною в силу закону, а отже не підлягає задоволенню у зв?язку з нікчемністю. Розмір пені, яку позивач просить суд стягнути на їх користь складає 7 524,89 доларів США та нарахована за період з 17 грудня 2008 року по 20 травня 2020 року, тобто майже за12 років. 3гідно із ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Враховуючи що позивач з письмовою вимогою про усунення порушень звернувся до відповідача 24 жовтня 2017 року, а з позовною заявою до суду 12 червня 2020 року, та відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6\~364, 01 грн.(424\~267,48 грн. (що за курсом 26.51 на 20.05.2020 рік 15\~996,51 долар США) х 13 508,57 грн. : 900 571,48 грн. = 6\~364, 01 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial