Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У вересні 2023 року до Запорізького районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, у якій просить встановити факт смерті його батька - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у с. Балки Василівського району Запорізької області. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] приходиться заявнику батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження заявника. Маючи в наявності фотографії з похорону [PERSON] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме на території с. Балки Василівського району Запорізької області, [PERSON] звернувся до Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо реєстрації смерті батька. 31.08.2023 заявник отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаною заявою. Ухвалою суду від 11.09.2023 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами окремого провадження. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи заявник [PERSON] до суду не з`явився, у заяві про встановлення факту просив розглядати справу без його участі. Представник Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду не з`явився, заперечень з приводу заяви не висловив. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. За приписами ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. На підтвердження факту родинних відносин заявником надано копію свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 19.07.1977 Скельківською сільською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис № 27, де в графі «Батько» вказано - [PERSON] . Згідно з копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 27.11.1997 Мар`їнським РВ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , є громадянином України. Згідно з копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 13.11.1996 Дніпроруднівським МВМ Василівського РВ УМВС України в Запорізькій області, [PERSON] , [INFO] , є громадянином України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як визначено Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставами для проведення державної реєстрації смерті є один із документів: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. При відсутності підстав для державної реєстрації смерті, визначених у цьому пункті, державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Згідно ч. 1 ст. 318 ЦПК України в заяві про встановлення факту смерті має бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті № 1095/32.8-64 від 31.08.2023, виданої [PERSON] Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Заявник вказує, що факт смерті [PERSON] підтверджується фотографіями з місця його поховання. Питання щодо оцінки доказів має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст. 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом ч. 1 ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Крім того, докази мають бути достовірними, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України), а також достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд констатує, що фотографії з похорон та місця поховання певної особи не є належними та допустимими доказами, на підставі яких можна дійти висновку, що [PERSON] помер [INFO] у с. Балки Василівського району Запорізької області, оскільки вказані докази не підтверджують факт смерті особи у конкретному місці та в конкретний час. Наміру особисто брати участь у судовому засіданні заявник не виявив, будь-яких інших доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] ним не надано. За вказаних обставин у суду відсутні підстави для встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, оскільки той факт, що ця подія мала місце у певний час та у певному місці не підтверджується належними та допустимими доказами. З огляду на вищевикладене, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed