Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

27.03.2023 року позивачі [PERSON] ,\~ [PERSON] звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09.09.2022 року у справі № 752/21812/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року у розмірі 127900,00 гривень, а також стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року у розмірі 127900,00 гривень. 07.11.2017 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим № 2990 від 07.11.2017 року. За пунктом 1 цього договору у строк до 31.08.2018 року продавець зобов`язується передати у власність покупців з укладенням договору купівлі-продажу, а покупці зобов`язуються прийняти і оплатити квартиру в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0020. Сторонами укладено попереднього договору у п. 3 договору було погоджено, що основний договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.08.2018 року. На дату 31.08.2018 року сторонами попереднього договору не було укладено основний договір купівлі-продажу обумовленої квартири. Задекларований п`ятиповерховий будинок продавцем почав будуватися у багатоповерхову висотку. По спливу трьох років, роботи з будівництва житлового будинку було припинено, будинок не побудований, не введений в експлуатацію. Сума авансу в повному обсязі позивачам не повернута. Позивач від відповідача 21.09.2021 року було отримано 26800,00 гривень та 21.10.2021 року 26400,00 гривень (загалом 53200,00 гривень) у рахунок повернення авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року. Оскільки основний договір між сторонами не був укладений у строки, передбачені договором, то відповідно зобов`язання за останнім втрачають чинність, та відповідно підлягає поверненню сума авансу сплаченого за ним. Оскільки позивачі надали докази отримання ними у рахунок відповідачем авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року - 21.09.2021 року 26800,00 гривень та 21.10.2021 року 26400,00 гривень, що загалом складає 53200,00 гривень, з відповідача на користь позивачів було стягнуто 255800,00 гривень (309000,00 гривень 53200,00 гривень), тобто по 127900,00 гривень кожному з позивачів. Проте станом на сьогоднішній день зобов`язання за договором та за рішенням суду так і не виконано, що є підставою для стягнення інфляційного збільшення та 3 % річних за період з 21.11.2019 року по день пред`явлення позову. Інфляційне збільшення заборгованості за період з жовтня 2018 року по лютий 2023 року становить 148393,32 гривні, тобто по 74196,66 гривень на кожного з позивачів. Всього до стягнення 3 % річних 39121,62 гривні, тобто по 19560,81 гривень на кожного з позивачів. Всього за період з 01.10.2018 року по 01.10.2019 року сума пені складає 109089,70 гривень, тобто по 54544,85 гривень на кожного з позивачів. Крім того, позивачі у поданій позовній заяві вказували, що згідно п. 5 договору у разі не введення в експлуатацію об`єкту будівництва в запланований термін, визначений у п. 1 цього договору (до 31.08.2018 року), продавець повинен, окрім повернення покупцям одержаної від них суми авансу, додатково сплатити штраф у розмірі 10 % від суми авансу. Оскільки, у строк до 31.08.2018 року об`єкт будівництва не введено в експлуатацію, відповідач мала б до 30.09.2018 року сплатити 10 % від суми авансу у розмірі 30900,00 гривень, тобто по 15450,00 гривень. На підставі наведеного, позивачі просили суд (з урахуванням всіх уточнень) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне збільшення заборгованості у сумі 79245,50 гривень, 3 % річних від загальної суми заборгованості у сумі 20969,46 гривень, пеню 54544,85 гривень, штраф у розмірі 10 % від суми авансового внеску в сумі 15450,00 гривень, всього в сумі 170209,81 гривень; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне збільшення заборгованості у сумі 79245,50 гривень, 3 % річних від загальної суми заборгованості у сумі 20969,46 гривень, пеню 54544,85 гривень, штраф у розмірі 10 % від суми авансового внеску в сумі 15450,00 гривень, всього в сумі 170209,81 гривень та понесені ними судові витрати. 28.03.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09.09.2022 року у справі № 752/21812/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року у розмірі 127900,00 гривень, а також стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року у розмірі 127900,00 гривень. 07.11.2017 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим № 2990 від 07.11.2017 року. За пунктом 1 цього договору у строк до 31.08.2018 року продавець зобов`язується передати у власність покупців з укладенням договору купівлі-продажу, а покупці зобов`язуються прийняти і оплатити квартиру в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0020. Згідно п. 3 договору основний договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.08.2018 року. Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок до 31.08.2018 року, та договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений не пізніше 31.08.2018 року. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований. Пунктом 4 попереднього договору передбачено, що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 309000,00 гривень (що на день оплати еквівалентно 11509 доларів США). Пунктом 5 попереднього договору, Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідача від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, відповідач повинен повернути позивачу одержану від нього суму авансу в розмірі 309000,00 гривень протягом одного місяця. Крім того відповідач має сплатити штраф 10% від загальної вартості квартири. Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивачі у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передали відповідачу 309000,00 гривень як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів внесеного позивачами авансу та передбаченого попереднім договором штрафу у загальному розмірі 30900,00 гривень, тобто по 15450,00 гривень кожному позивачу. Доказів того, що станом на 31.08.2018 року була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивачі ухилявся, матеріали справи не містять. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13.02.2013 року в справі № 6-176цс12, від 25.09.2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.05.2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30.10.2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30.01.2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18, від 13.01.2021 року у справі № 686/6823/14. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, відповідно умовами Договору визначено термін укладення основного Договору 31.12.2019 року. Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідач знав про порушення ним умов Договору, оскільки будинок не було побудовано та введено в експлуатацію, і починаючи з 31.08.2018 року і мав повернути грошові кошти прийняті в вигляді авансу в сумі 309000,00 гривень та 10% від суми авансу 30900,00 гривень, проте ним не було здійснено таких дій. Крім іншого, даний факт підтверджується фактами встановленими в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2022 року у справі № 752/21812/21. Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Період нарахування інфляційних втрат визначено позивачем за період з 01.10.2018 року по 28.02.2023 року та перевірено судом й становить 148393,32 гривні, тобто по 74196,66 гривень на кожного з позивачів. Відсоткова ставка 3% річних визначено позивачем за період з 01.10.2018 року по 20.09.2021 року перевірено судом й становить 39121,62 гривні, тобто по 19560,81 гривень на кожного з позивачів. Частиною 2 ст. 635 ЦК України встановлені наслідки ухилення однієї із сторін від укладення основного договору: сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачів пені, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України). Враховуючи, що судом встановлено той факт, що згідно п. 5 попереднього договору встановлено, що сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідача від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, відповідач повинен повернути позивачу одержану від нього суму авансу в розмірі 309000,00 гривень протягом одного місяця. Крім того відповідач має сплатити штраф 10% від загальної вартості квартири. Зважаючи, що суд прийшов до висновку стягнути з відповідача на користь позивачів штраф 10% від загальної вартості квартири, то у задоволенні вимоги позивачів про стягнення пенсі слід відмовити, оскільки попереднім договором не передбачена можливість стягнення пені. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. 06.09.2023 року позивачами через канцелярію суду зареєстровано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої позивачі відмовилися від заявленої ними вимоги до відповідача про стягнення моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Приписами частини 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження в частині позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial