Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою зареєстровані: [PERSON] , 1971 р.н., [PERSON] , 1996 р.н., [PERSON] , 1989 р.н., які не проживають в даному будинку більше двох років. Їй невідоме місце їх проживання чи перебування. На даний час вона не має можливості повною мірою розпоряджатися своїм майном, зокрема здійснити продаж нерухомого майна. Крім того, вона має необхідність оформлення субсидії, так як оплачувати комунальні послуги в повному обсязі вона не має коштів, а дохід сім`ї береться в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Ухвалою суду від 24.07.2023р. провадження у вказаній справі відкрито та ухвалено розглядати її за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.08.2023 р. підготовче провадження у вказаній справі було закрито, і справу призначено до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик до суду та допит свідків. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, суду пояснили обставини, викладені в ньому, зокрема позивач пояснила, що старший син вже як 10 років проживає за кордоном, а молодший після навчання поїхав проживати в Київ, в м. Лохвицю вони не приїжджають, а з чоловіком вони вже як два роки разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують, хоча шлюб ще офіційно не розірвано. На даний час вона проживає в сестри і хоче продати будинок, а для цього треба зняти з реєстрації чоловіка та синів. Відповідачі в судове засідання не з`явились, в силу положень п. 4 ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважаються такими, що належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, відзиву не подавали, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи з їх обов`язковою участю не надавали. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, доходить таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Договору дарування, [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9,10). Відповідно до довідки виконавчого комітету Лохвицької міської ради № 720 від 05.07.2023р., [PERSON] дійсно зареєстрована в [ADDRESS] , за даною адресою також зареєстровані: чоловік [PERSON] , 1971 року народження; син [PERSON] , 1996 року народження; син [PERSON] , 1989 року народження (а.с. 11). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06.07.2023р., встановлено, що [PERSON] фактично проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За місцем офіційної реєстрації проживає лише [PERSON] . Її чоловік та сини понад два роки за місцем офіційної реєстрації не проживають (а.с.12). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєструвала 24.02.1989 року шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1, прізвище після укладення шлюбу дружини " [PERSON] ", а її дошлюбним прізвищем було прізвище " [PERSON] " (а.с.13). Згідно свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вбачається, що їх батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 14-15). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в м. Лохвиця, на тій же вулиці, де знаходиться будинок позивачки, по сусідству. Її сини в м. Лохвиця вже тривалий час не проживають: [PERSON] років з десять, а [PERSON] - після закінчення технікуму в м. Заводське поїхав в м. Київ, де саме він зараз їй не відомо. А з чоловіком [PERSON] вже років два спільно не проживає. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає і позивача, і відповідачів, є друзями, позивач два роки як з чоловіком не проживають. Вона пустила квартирантів у будинок. Її сини також в м. Лохвиця не проживають. Наведені факти свідчать, що між сторонами виник спір про право користування житлом. При вирішенні спору суд виходить з положень ст. 405 ЦК України, на які посилається і позивач обґрунтовуючи позовні вимоги. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено можливість зняття особи з реєстрації проживання на підставі заяви особи та рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Права власника житлового будинку визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цієї особи в судовому порядку такою, що втратила права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved