Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачево Міністерств а Оборони України, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з вищезазначеною позовною заявою, у якій просить суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України шляхом виселення з гуртожитку громадянки [PERSON] та її доньки [PERSON] з одночасним зняттям їх з місця реєстрації, а саме, кімнати [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказане житло отримав військовослужбовець [PERSON] \~згідно ордеру\~№51\~від 15.11.2005\~ під час служби у військовій частині [NUMBER] Ужгородського гарнізону на час проходження служби в гарнізоні. У 2017 році [PERSON] був переведений до іншого місця служби, в інший гарнізон, а надане тимчасове житло після його переводу належним чином згідно Інструкції наказу МО України №380 від 31.07.20018 не здав, оскільки відповідачка, колишня дружина військовослужбовця [PERSON] та її донька [PERSON] , кімнати не звільнили. Відповідачка у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що у спірному житлі проживає законно, іншого житла немає. Вказує, що позивач тривалий час намагається висилити її з гуртожитку, надсилає листи з вимогою звільнити займане нею житлове приміщення. Вважає, що дії позивача обумовлені поведінкою [PERSON] , який намагається її виселити щоб отримати житло в місті Києві, а для цього йому необхідна довідка про здачу попереднього житла. Позивачка також зазначає, що згідно рішення виконкому від 29.04.2009 №106 будинок в якому вона проживає визнано житловим багатоквартирним та перебуває у комунальній власності. Отже позивач не є власником будинку, в тому числі квартири, яку вона займає. У відповіді на відзив позивач зазначає, що не зважаючи на передачу будівлі попереднім балансоутримувачем (КЕВ м.Мукачево МОУ) на утримання до комунальної власності територіальної громади міста Ужгорода, власника МО України не позбавлено права власності на майно, яке до цього часу перебуває в його оперативному управлінні та на обліку як військове майно Збройних Сил України МО України. Також вказує, що право користування службовим житлом члена сім`ї є похідним від такого права. Обов`язковою умовою для проживання військовослужбовців ЗСУ в службових приміщеннях є перебування таких на квартирному обліку у військовій частині відповідного гарнізону. У свою чергу відповідачка не є військовослужбовцем, на квартирному обліку не перебуває і не перебувала. Займані нею житлові приміщення призначені для військовослужбовців у зв`язку з проходженням військової служби і на них дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині реалізації конституційного права на житло, в тому числі шляхом приватизації житла в гуртожитку, не поширюється. Ухвалою суду від 23.08.2022 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 18.11.2023 клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено. Постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.04.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Бухтоярової О.В. про закриття провадження у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачево Міністерства Оборони України до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення без надання іншого житла, відмовлено. Ухвалою суду від 09.06.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Міністерства Оборони України до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення без надання іншого житла. Призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год. 00 хв. 10 липня 2023 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав, наведених у позові. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що кімната гуртожитку є єдиним житлом відповідачки, місце проживання в якому зареєстровано в установленому порядку. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення учасників провадження, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Військовослужбовець [PERSON] під час служби у військовій частині [NUMBER] Ужгородського гарнізону отримав згідно ордеру №51 від 15.11.2005 року дві кімнати у гуртожитку, житловою площею 26,44 м.кв. на чотири особи: він, дружина (відповідачка) та двоє дітей різної статі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Вказані кімнати розташовані у будівлі №116-гуртожиток, який входив до складу військового містечка № [NUMBER] та перебував в оперативному управлінні позивача. Згідно акту прийому-передачі військового майна від 13.10.2006 будівля №116-гуртожиток передана у комунальну власність Ужгородській міській раді (а.с. 13). У 2009 році [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 24) . 15 листопада 2013 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.22). У 2017 році [PERSON] був переведений до іншого місця служби та знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки №361/64 від 23.05.2020, виданої Головним управлінням логістики Генерального штабу Збройних сил України, підполковник [PERSON] перебуває на військовій службі з 21.04.2019 в Головному управлінні логістики ГШ ЗСУ (м.Київ). У 2020 році військовослужбовець [PERSON] звернувся до позивача із заявою про надання довідки про здачу ним житла та просив прийняти від нього таке. У зв`язку з цим позивач листом від 30.09.2020 №207 звернувся до відповідачки з вимогою звільнити займане нею жиле приміщення, однак остання відмовилась (а.с.30). Як стверджує позивач, відповідачка безпідставно користується житловим приміщенням чим перешкоджає отриманню [PERSON] житла за теперішнім місцем проходження служби. Відповідно до ст.137 Господарського кодексу України право оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» із змінами (далі Порядок № 1081), а також Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від31 липня 2018 року № 380. Відповідно до пункту 2 Порядку № 1081, військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Згідно з пунктом 12 Порядку №1081 службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Пунктом 19 Порядку № 1081 встановлено випадки, коли військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення, а саме: в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, або звільнення з військової служби, або одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини. Норми про те, що підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, містить пункт 25 розділу IV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони від 31 липня 2018 року № 380, яка прийнята на виконання Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК УРСР, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та відповідної практики Європейського суду з прав людини. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). В даному випадку відповідачка вселилася у спірну службову квартиру як член сім`ї військовослужбовця на підставі спеціального ордера, постійно проживає і зареєстрована там. Відомостей про те, що вона має інше житло на момент подання позову про виселення немає, тобто наявні підстави стверджувати, що відповідачка має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її «постійним житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Позивач при зверненні до суду посилалася на Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджену наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 та норми Житлового кодексу України, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою прав чи законних інтересів КЕЧ району у зв`язку з проживанням у спірній квартирі та не довів обставин, передбачених житловим законодавством як підстави для примусового виселення. Спірна квартира не є вільною, у ній крім відповідачки проживає її донька [PERSON] , квартира є постійним житлом відповідачки, вона не підлягає розподілу та заселенню іншими мешканцями, питання надання спірної квартири вирішуватись не може, розподіл цієї квартири позивачем є неможливим, що свідчить про відсутність порушення прав чи законних інтересів останнього. Також слід зауважити, що Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, втратила чинність, а Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, констатуючи, що підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, не встановлює порядок вирішення питання виселення, отже, розглядаючи такі позови суд ухвалює рішення з врахуванням всіх обставин справи. У свою чергу розірвання шлюбу з військовослужбовцем та наймачем службового житла у цій справі не є безумовною підставою для виселення позивача, оскільки така підстава не встановлена нормами житлового права. Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). З урахуванням наведеного та ст.265 ЦПК України, суд констатує, що у даному рішенні мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім тих аргументів, які не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у сумі 1073,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed