Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

08.06.2023 представник позивача, адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, звернувся до суду з позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 23.06.2023, мотивуючи тим, що з 16 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Починаючи із середини 2022 року між сторонами почали виникати конфлікти та суперечки, через які їх спільне життя стало неможливим та нестерпним. Відповідач припинив спільне проживання із позивачкою та дитиною, виїхав проживати за іншою адресою, спільного господарства вони не ведуть, відповідач жодним чином сім`ю не утримує. Сторони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, шлюбні стосунки між ними припинені. Оскільки шлюб носить формальний характер, а примирення між сторонами неможливо, просив у судовому порядку шлюб, зареєстрований 16.07.2015 у відділі ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №862, розірвати та після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Також, просив стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини - [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з відповідною індексацією в разі законодавчого підняття рівня прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини та визначити місце проживання дитини - [PERSON] [INFO] , за місцем проживання чи реєстрації його матері [PERSON] , судові витрати покласти на відповідача, мотивуючи тим, що відповідач матеріально дитину не забезпечує, не приділяє жодної уваги вихованню та розвитку дитини, не цікавиться та не переймається його особистим життям, не приймає участі у житті сина, як батько та чоловіча складова життя дитини, що негативно впливає на світогляд дитини. Оскільки відповідач фактично самоусунувся від виховання та обговорення подальшої долі дитини, не цікавиться життям дитини та на відвідує сина, позивач вважає, що він не буде заперечувати щодо місця проживання сина разом із матір`ю. Наразі син зареєстрований разом із позивачкою за однією адресою: [ADDRESS] , перебуває на повному догляді та утриманні позивачки. Відповідач офіційно працевлаштований та отримує щомісячну заробітну плату, проте матеріально не допомагає та проживає окремо. Оскільки відповідач самоусунувся від несення будь яких\~ істотних витрата на утримання дитини, а відповідно до законодавства батьки рівні у своїх обов`язках щодо утримання дитини, позивач просила стягнути у судовому порядку аліменти на дитину. 26.06.2023 судом, відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України, отримано відповідь на запит з Єдиного державного демографічного реєстру. 26.06.2023 судом постановлено ухвалу, про залишення позовної заяви без руху, якою встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 07.07.2023 представник позивача, адвокат Зайцев В.С., подав до суду клопотання про прийняття уточненого позову до розгляду та позовну заяву у новій редакції, в якій просив шлюб, зареєстрований 16.07.2015 у відділі ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №862, розірвати, та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. 11.07.2023 судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 31.07.2023 судом отримано відзив відповідача - [PERSON] , в якому він не заперечує щодо розірвання шлюбу та визнає дану позовну вимогу, у зв`язку з чим судові витрати мають бути зменшені пропорційно, а в частині вимог щодо стягнення аліментів він заперечує, мотивуючи тим, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження обставин щодо проживання дитини разом із нею, він дитину утримує, шляхом перерахування коштів на рахунок позивачки, який вона сама йому надала. Позивачка немає ніякого доходу і проживає за його рахунок, а тому і дитина і вона перебувають на його утриманні. Йому відомо, що син [PERSON] , [INFO] , не проживає разом із матір`ю, а живе з повнолітнім сином позивачки [PERSON] . Між ним та позивачкою немає погодження щодо місця проживання дитини та він має бажання встановити місце проживання дитини із батьком. Вважає, що спір щодо стягнення аліментів поданий передчасно, адже позивачка отримує від нього кошти на дитину та не зверталася до нього з приводу надання недостатнього утримання. Також, він заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки у нього виникає питання щодо кваліфікації адвоката, який витратив 1 годину часу для укладення договору, збирав доказову базу 2 години, враховуючи, що вказаний спір не відноситься до категорії складних, не потребує додаткового навантаження у справі, тому вартість наданих послуг становить 100,00 грн за одну годину, і ніяким чином не може складати 1400,00 грн, отже 2 години складає 200,00 грн. Тому, просив зменшити розмір витрат на адвоката пропорційно затраченому часу 1 год 100,00 грн. 04.08.2023 судом постановлено ухвалу, про роз`єднання позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, виділення позовної вимоги, про стягнення аліментів, у самостійне провадження, та відкладення судового засідання. 08.08.2023 було здійснено реєстрацію справи № 357/9471/23, складено протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду та передано справу до розгляду. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, у судовому засіданні обставини викладені у позові та позовні вимоги щодо стягнення аліментів на дитину підтримав, та просив стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати на правничу допомогу 1000,00 грн. Також зазначив, що в період спільного проживання сторін, ще до укладення між ними шлюбу, у них народився син, який наразі зареєстрований та проживає разом із матір`ю і перебуває на її утриманні. На даний час позивачка із дитиною знаходиться у Німечинні, куди виїхала у зв`язку з військовою агресією рф проти України. Відповідач є працездатним, працює в ПрАТ «Дата Груп» у м. Києві, отримує щомісячно заробітну плату, однак сума його доходів позивачці невідома. Відповідач інших осіб на утримані немає, боргових зобов`язань та відкритих виконавчих провадження щодо нього також немає. Договір правничої допомоги між ним та позивачкою укладався шляхом переговорів та пересилання примірнику договору засобами зв`язку, а сплата позивачкою коштів на надану правничу допомогу була нею здійснена по її приїзду до України. Наразі повні відомості перебування позивачки і дитини йому невідомі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні обставини викладені у відзиві підтримав у повному обсязі та зазначив, що він заперечує проти стягнення з нього аліментів, адже він в добровільному порядку їх сплачує на картковий рахунок, відомості про який надала сама позивачка. 01.03.2022 позивачка виїхала разом із сином за кордон в Німеччину, син зареєстрований за однією адресою із позивачкою, однак наразі йому невідоме їх місцеперебування.\~ З момент їх виїзду і до лютого 2023 року він постійно направляв їм посилки на загальну суму близько 100000,0 грн. та кошти у розмірі 43000,00 грн, а коли вони виїздили надав позивачці 1000,00 доларів США та 1000,00 Євро. Він постійно цікавився їх життям за кордоном, позивачка повідомляла, що отримує державну допомогу, однак, потім позивачка повідомила, що знайшла собі нового чоловіка і вони втратили зв`язок. Він має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину, адже працевлаштований, працює в ПрАТ «Дата Груп», яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та отримує заробітну плату у середньому 43000,00 грн щомісячно, інших доходів та осіб на утриманні немає, право власності на майно (рухоме, нерухоме) за ним не зареєстроване. Він постійно спілкувався із сином до 20.06.2023, а після того, як його виселили з квартири, де вони проживали сім`єю в м. Біла Церква ( за зареєстрованим місцем проживання позивачки і сина), син заблокував його і вони не спілкувалися деякий час. Наразі він вже має можливість спілкувати із сином, однак, останній не виявляє такого бажання, напевно у зв`язку із впливом на нього матері. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , уклали шлюб 16 липня 2015 року у відділі ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №862, та сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований разом із матір`ю та проживає разом із нею, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.9-12,14,15,72)\~ та визнається сторонами. Також, встановлено, що позивачка - [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO] , в березні 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України виїхали до Німеччини та не має можливості самостійно забезпечувати дитину усім необхідним для повноцінного розвитку дитини, що підтверджено матеріалами справи (а.с.56,57) та визнається сторонами. Відповідач - [PERSON] здорова та працездатна особа, працює в ПрАТ «Дата Груп» та отримує щомісячно заробітну плату, в період з липня 2022 року по березень 2023 року направляв на картковий рахунок позивачки кошти в загальному розмірі 34400,00 грн, інших осіб на утриманні не має та має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину [PERSON] , [INFO] ,\~ , що підтверджено матеріалами справи (а.с.56-62) При вирішенні спору суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька,\~\~ яка\~\~ буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років\~ становить 2833 гривні. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що позивачкою не надано доказів, що син перебуває на її утриманні, а враховуючи направлення ним коштів на картковий рахунок позивачки, син знаходиться на його утриманні. Суд критично оцінює дані доводи відповідача, адже у судовому засіданні обставини, що позивачка разом із [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за однією адресою та у березні 2022 року разом виїхали за кордон визнані відповідачем, а відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню та відповідачем не надано доказів в спростування даних обставин. Так, з наданих відповідачем квитанцій вбачається, що він у період з липня 2022 року по березень 2023 року направляв на картковий рахунок позивачки кошти в загальному розмірі 34400,00 грн, однак, призначення платежу у даних документах не вказано, останній платіж здійснено 28.03.2023, а\~ позов до суду подано 08.06.2023, тобто через два місяці з моменту останнього платежу здійсненого на рахунок позивачки. Крім того, до суду не надано доказів, що між сторонами наявна добровільна домовленість відповідно до ст. 181,187,189 СК України щодо сплати аліментів. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.\~ Також, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину, адже аліменти на дитину є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише їх отримують та використовують їх від імені дітей. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини, тощо, а позивач має право подати до суду позов про стягнення вартості 1/2 частини таких витрат з відповідача, у випадку не виконання ним такого обов`язку. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, та і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, суд, діючи в інтересах дитини, приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4\~ частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 23.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку. Представник позивача у позовній заяві просив визначити розмір аліментів з відповідною індексацією в разі законодавчого підняття рівня прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак, в даній частині вимоги не підлягають до задоволення, оскільки щорічно підлягає індексації відповідно до закону розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше, а у даному випадку спосіб стягнення аліментів обраний позивачкою у частковому відношенні, а не у твердій грошовій сумі. Крім того, судом визначено розмір аліментів -\~ 1/4\~ частина з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, в межах заявлених вимог та згідно положень законодавства. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, ч. 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн. Щодо судових витрат позивачки на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Представник позивача, адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надав: копію договору про надання правової допомоги № 3/06/2023 від 06.06.2023, акт № 1 «приймання передачі правових послуг за Договором про надання правової допомоги № 3/06/2023 від 06.06.2023, яким визначено загальну вартість послуг адвоката щодо справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 2000,00 грн, детальний опис робіт (наданих послуг адвокатом за договором № 3/06/2023 від 06.06.2023, копію квитанції про сплату послуг за договором № 3/06/2023 від 06.06.2023 на суму 2000, грн.,\~ ордер на надання правничої допомоги від 07.06.2023 та копію посвідчення адвоката, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 18-25). Встановлено, що в договорі про надання правничої допомоги № 3/06/2023 від 06.06.2023 його сторони визначили розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги у вказаній справі, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Так, відповідач заявив, про необґрунтованість витрат на правову допомогу, а саме: вказав на їх не співмірність із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21. Також, суд враховує правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17 та від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, згідно з якою від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Таким чином, враховуючи співмірність витрат зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат та розумності їх розміру, приймаючи до уваги конкретні обставини справи та часткове задоволення позову, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на\~ користь позивачки витрат на правничу допомогу в розмірі 500,00 грн.

Outcome: partial