Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог вказав, що 12.01.2021 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № СК/002/21/3/99 про надання коштів у позику в сумі 11\~900 грн. Позивач умови договору виконав та перерахував кошти на рахунку в АТ КБ «Приватбанк». Також 12.01.2021 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки № СК/002/3/99, відповідно до якого поручитель разом з позичальником солідарно відповідають перед позивачем за виконання зобов`язань позичальника. Позичальником порушено умови кредитного договору, а саме зобов`язання проводити сплату нарахованих процентів і погашення частини кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 27.04.2023 року складає 13\~636,47 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути із відповідача, як поручителя по договору, суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору. Також просить розглядати справу за його відсутності. Ухвалою суду від 29.05.2023 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 21.06.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що [PERSON] померла [INFO] , на дату відзиву інформація про спадкову справу відсутня. Таким чином, на думку позивача, оскільки на даний час не встановлено коло спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора, відсутні підстави для стягнення з неї суми богу за кредитним договором, укладеним [PERSON] . Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши та проаналізувавши матеріали цивільної справи, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 12.01.2021 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № СК3/002/21/3/99. За цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 11\~900 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, цільового використання та забезпеченості. Вказаний договір діє до 12.01.2023 року, підписаний сторонами та [PERSON] як поручителем (арк. с. 4-5). В той же день укладено додатковий договір про транш № 1, яким кредитодавець надає позичальнику транш згідно кредитного договору в сумі 11\~900 грн. Також додатковим договором сторони погодили графік платежів (арк. с. 6). Крім того, 12.01.2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № СК/002/21/3/99, згідно якого відповідач відповідає перед позивачем в тому же обсязі, що і позичальник за повернення кредиту, сплату процентів тощо. Вказаний договір діє до 12.01.2026 року, але в будь якому випадку до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. У випадку прострочення позичальником своїх зобов`язань, визначених кредитним договором, виконати їх зобов`язується поручитель (арк. с. 7). З матеріалів справи вбачається, що 12.01.2021 року кредитор перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти в розмірі 11 900 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 744 (арк. с. 10). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (арк. с. 30). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. За положеннями статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Частиною четвертою статті 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц зазначено, що правовідносини, що виникли між кредитором (позичальником) та боржником (який помер) після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України (з урахуванням положень статті 1281 ЦК України). На поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 3 червня 2015 року в справі № 6-206цс15, Верховним Судом у постанові від 17.05.2021 р. 761/14730/18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З викладено вбачається, що солідарний обов`язок за неналежние виконання зобов`язання за кредитним договором укладеним позичальником, який помер, у поручителя виникає лише за волевиявленням останнього відповідати за нового боржника за кредитним зобов`язанням. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором позивач обраховує вже після смерті позичальника, при цьому судом не встановлено, що останній неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором до моменту припинення цивільної правоздатності. В матеріалах справи відсутні докази наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, а також відповідного доказу того, що відповідач поручився за нового боржника, також позивач не заявляв клопотання стосовно витребування доказів, які б могли підтвердити факт наявності нового боржника за кредитним договором, а також те, що відповідач поручився за зобов`язання нового боржника за кредитним договором. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Верховний Суд у Постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). З урахуванням викладеного, оцінивши подані до суду документи та обґрунтування позову,\~суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed