Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

Рух справи 21.07.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 18.07.2022, за підписом директора ТОВ «ФК «Паріс» - Слюзенко В.О. (діє на підставі статуту), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 18 309,74 грн - інфляційних втрат; та 8 161, 84 грн - 3 % річних. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 26.07.2022. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Остання відповідь на такі запити надійшла 30.11.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 14.02.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 004-28064-140213 відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит, а відповідач зобов`язався повернути такий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші платежі. Зі слів позивача, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором Солом`янський районний суд міста Києва ухвалив рішення від 07.06.2018 у справі № 760/22538/16-ц, яким задоволено позов АТ «Дельта Банк» до відповідача про стягнені заборгованості за кредитним договором у сумі 90 687,09 гривень. В позові звертається увага на те, що відповідно до Договору про відступлення прав вимоги № 2230/К від 23.04.2020, право вимоги за кредитним договором № 004-28064-140213 від 14.02.2013 було відступлено ТОВ «ФК «Паріс», у зв`язку з чим позивач є новим кредитором відповідача за вказаним кредитним договором. При цьому, позивачем зауважується, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 760/22538/16-ц задоволено заяву позивача про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Позивач наголошує, що станом на сьогоднішній день, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/22538/16-ц про стягнення 90 687,09 грн не виконане, у зв`язку з чим, кредитор має право на отримання сум в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме за період з 14.01.2019 по 13.01.2022: 18 309,74 грн - інфляційних втрат та 8161,84 грн - 3 % річних, що разом складає 26 471,58 грн. За таких обставин, просить захистити порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. З інформації щодо реєстрації місця проживання особи від 01.08.2022 вбачається, що в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» за введеним запитом [PERSON] , [INFO] , не знайдено (а.с. 16). За змістом відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 14.11.2022 місце проживання [PERSON] , [INFO] , станом на 26.06.2008 значиться за адресою: [ADDRESS] (інформація зазначена на дату видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон). За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. За змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів на адресу реєстрації відповідача. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду з відміткою «за цією адресою не мешкає». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача про розгляд даної справи, 09.08.2023 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 25; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1461772/). Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До позовної заяви долучено копію ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 760/22538/16-ц за змістом якої, зокрема, вказується, що: «23 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 2230/К, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» прийняло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі й за договором про надання кредиту № 004-28064-140213 від 14 лютого 2013 року» (а.с. 3). Вказаною ухвалою вирішено стягувача - ПАТ «Дельта Банк» у справі № 760/22538/16-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості замінити на ТОВ «Фінансова компанія «Паріс». Як вбачається з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/22538/16-ц вирішено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/75290919): -стягнути з [PERSON] / [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] / на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» /місцезнаходження: 01014, м. Київ, бул. Дружби Народів, 38, ЄДРПОУ 34047020/ заборгованість за Кредитною лінією № 004-28064-140213 від 14.02.2013 року у розмірі 89 309,09 грн., з яких: прострочене тіло кредиту - 49 966,98 грн., заборгованість за відсотками - 39 342,11 грн; -Стягнути з [PERSON] / [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] / на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» /місцезнаходження: 01014, м. Київ, бул. Дружби Народів, 38, ЄДРПОУ 34047020/ витрати на оплату судового збору в розмірі 1 378, 00 грн. Вбачається, що таке рішення набрало чинності 10.07.2018. До позовної заяви також долучено: копії вимоги про сплату сум в порядку ст. 625 ЦК України, яка адресована відповідачу (а.с. 4), з описом вкладення та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» про сплату послуг поштового зв`язку (а.с. 5), копію реєстру поштових відправлень від 13.01.2022 (а.с. 6-7), розрахунок заборгованості відповідача по 3% річних за користування грошовими коштами та інфляційними втратами за період з 14.01.2019 по 13.01.2022 з розрахунку суми боргу 90 687,09 грн та періоду прострочення грошового зобов`язання - 1 096 днів (а.с. 8), виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (див. висновки Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (див. постанови Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 26.01.2022 у справі № 910/40954/21). Суд також зважає на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.05.2018 у справі № 902/330/17, де, зокрема відзначено таке: « 47. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. 48. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 49. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. 51. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України є обґрунтованими». Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 922/795/19. Отже, суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Крім того, судом враховується, що у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 913/70/18 викладено таке: «законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11». Таким чином, кредитор має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат протягом усього часу існування обставин прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, тобто до повного виконання грошового зобов`язання (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18.05.2023 у cправі № 910/4176/22). При розгляді даної справи суд також звертається до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), в якій аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, Велика Палата дійшла до висновку про те, що на підставі частини другої вказаної статті кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат. Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Як зазначалось, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/22538/16-ц вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитною лінією № 004-28064-140213 від 14.02.2013 року у розмірі 89 309,09 грн., з яких: прострочене тіло кредиту - 49 966,98 грн, заборгованість за відсотками - 39 342,11 грн, а також витрати на оплату судового збору в розмірі 1 378, 00 грн. Позивач, який є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», стверджує, що вказане рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 відповідачем не виконане. Доказів зворотного матеріали справи не мстять, відповідач даних тверджень позивача не спростував. Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зі змісту долученого розрахунку суми інфляційних втрат та 3% річних вбачається, що такий здійснений за період з 14.01.2019 (дата за 3 роки до складення вимоги) по 13.01.2022 (дата складення вимоги), виходячи із суми заборгованості 90 687,09 грн, відповідно до якого: 81 61,84 грн - 3% річних та 18 309,74 грн - інфляційні нарахування, що разом складає 26 471,58 грн. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що: «Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву». Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21) загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21), суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. При визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 201/6750/16, провадження № 61-12456св22). Суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку та звертає увагу на наступне. Суд погоджується з визначеним позивачем періодом нарахування (з 14.01.2019 по 13.01.2022), та базою нарахування 3% річних та інфляційних втрат (90 687,09 грн). Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції: Період прострочення: 14.01.2019 - 13.01.2022; Сума заборгованості = 90 687,09 грн. Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: січ. 2019 = 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019 = 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8, вер. 2021 = 101.2, жовт. 2021 = 100.9, лист. 2021 = 100.8, груд. 2021 = 100.6; Сукупний індекс інфляції = 101.0:100 (січ. 2019) * 100.5:100 (лют. 2019) * 100.9:100 (бер. 2019) * 101.0:100 (квіт. 2019) * 100.7:100 (трав. 2019) * 99.5:100 (черв. 2019) * 99.4:100 (лип. 2019) * 99.7:100 (серп. 2019) * 100.7:100 (вер. 2019) * 100.7:100 (жовт. 2019) * 100.1:100 (лист. 2019) * 99.8:100 (груд. 2019) * 100.2:100 (січ. 2020) * 99.7:100 (лют. 2020) * 100.8:100 (бер. 2020) * 100.8:100 (квіт. 2020) * 100.3:100 (трав. 2020) * 100.2:100 (черв. 2020) * 99.4:100 (лип. 2020) * 99.8:100 (серп. 2020) * 100.5:100 (вер. 2020) * 101.0:100 (жовт. 2020) * 101.3:100 (лист. 2020) * 100.9:100 (груд. 2020) * 101.3:100 (січ. 2021) * 101.0:100 (лют. 2021) * 101.7:100 (бер. 2021) * 100.7:100 (квіт. 2021) * 101.3:100 (трав. 2021) * 100.2:100 (черв. 2021) * 100.1:100 (лип. 2021) * 99.8:100 (серп. 2021) * 101.2:100 (вер. 2021) * 100.9:100 (жовт. 2021) * 100.8:100 (лист. 2021) * 100.6:100 (груд. 2021) = 1.20190024. Інфляційне нарахування = 90687.09 * 1.20190024 -90687.09 = 18 309,74 грн. Враховуючи, вказане положення, суд вважає за можливе стягнути суму інфляційних втрат у визначеному позивачем розмірі: 18 309,74 грн. Розрахунок 3 % річних: Період прострочення: 14.01.2019 - 13.01.2022; Сума заборгованості = 90 687,09 грн. Кількість днів прострочення: 1095 Сума 3% річних = 90687.09*3/100/365*352 + 90687.09*3/100/366*366 + 90687.09*3/100/365*365 + 90687.09*3/100/365*12 = 8 154,38 грн. В той же час, позивачем заявлено до стягнення 8161,84 грн - 3% річних, а відтак вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в розмірі 8 154,38 грн. Висновки суду Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума 26 464,12 грн з яких 18 309,74 грн - інфляційні втрати; 8 154,38 грн - 3% річних, а відтак позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 481,00 грн судового збору (99,9% від 2 481,00 грн, а.с.10). Враховуючи викладене,

Outcome: partial