Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вище зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . В будинку, крім позивача, також зареєстровані його син [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його діти [PERSON] , [PERSON] з березня 2022 року по теперішній час в житловому будинку позивача не проживають, виїхали на постійне місце проживання до АРК Крим, змінили громадянство України на громадянство російської федерації. Реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає позивачу оформити субсидію, а також вільно розпоряджатись належним йому майном. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить суд визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , та надати дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання разом з малолітніми дітьми, примусово знявши їх з реєстраційного обліку в будинку позивача.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідач [PERSON] до суду відзив у відповідності до вимог\~ст.\~178\~ЦПК\~України не подав, хоча судом йому було роз`яснено право на подачу відзиву в ухвалі про відкриття провадження. Згідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 24 травня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 04 липня 2023 року зобов`язано орган опіки та піклування Згурівської селищної ради надати висновок про доцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації. Представником позивача до матеріалів справи долучено копію заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, проте вказана заява не приймається судом до уваги з огляду на недотримання вимог щодо її форми, а також порушення порядку подачі такої заяви до суду. Представник ССДС Згурівської селищної ради Лобода Т.О. проти задоволення позову заперечувала, оскільки задоволення позову може призвести до порушення прав малолітніх дітей. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на обставини висновку, наданого органом опіки та піклування Згурівської селищної ради. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (а.с. 10 копія договору купівлі-продажу житлового будинку, а.с. 11 копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). В житловому будинку, крім позивача, зареєстровані його син [PERSON] , [INFO] та онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачі фактично в житловому будинку не проживають понад рік з 01.04.2022 року (а.с. 5, 6 копії свідоцтв про народження, а.с. 13 копія довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, а.с. 14-16 довідки про реєстрацію, а.с. 12 - акт обстеження фактичного не проживання громадян за місцем їх постійної реєстрації на предмет проживання). До матеріалів справи стороною позивача долучено копії свідоцтв про реєстрацію по місцю прибуття (рос. мовою свидетельство о регистрации по месту пребывания), відповідно до яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] (а.с. 18-20 копії свідоцтв). Проте, суд не може прийняти до уваги вказані свідоцтва, оскільки вони видані окупаційною владою. Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В даному випадку суд не знаходить підстав для застосування практики Міжнародного суду ООН в контексті так званих «намібійських винятків» чи аналогічної практики ЄСПЛ щодо можливості визнання документів, виданих окупаційною владою. Також суд не приймає, як доказ, копію заяви матері неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] [PERSON] щодо того, що її малолітні діти проживають разом з нею в м. Сімферополь, оскільки вказана заява подана до суду у копії, не містить підпису заявника. Відтак, вказану заяву слід розцінювати, як недопустимий та недостовірний доказ (а.с. 48 копія заяви). Також до матеріалів справи додано копію паспорта російської федерації на ім`я [PERSON] , виданого 20.09.2022 року, який також не приймається судом, оскільки виданий окупаційною владою (а.с.4 копія паспорта). Рішенням Виконавчого комітету Згурівської селищної ради восьмого скликання від 20 липня 2023 року № 227 затверджено висновок про недоцільність визнання втрати користування житловим будинком дітьми [PERSON] , [PERSON] та зняття їх з реєстрації (а.с. 50 рішення, а.с. 51-52 висновок). Малолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки, тому їх проживання разом з батьком за іншою адресою може бути поважною причиною відсутності понад шість місяців у житловому будинку, в якому вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а сам факт їх не проживання не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Документів, які б свідчили, що малолітні діти [PERSON] , [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем чи його представником не надано. Враховуючи, що [PERSON] , [PERSON] на даний час є малолітніми дітьми та є онуками [PERSON] , вони мають право на користування житловим будинком за адресою своєї реєстрації на рівні із власником житла. Статтею 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою\~статті 9\~ЖК\~України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України « Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Найкращі інтереси дитини - це принцип зі сфери захисту прав дитини, що стосується прийняття рішень. В статті третій Конвенції ООН про права дитини говориться: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». В оцінці найкращих інтересів дитини необхідно дотримуватись балансу «всіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей». Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення диітей права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише із досягненням певного віку. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 27.06.2019 року у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення малолітньої дитини права користування жилим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. В даній справі орган опіки та піклування надав суду категоричний висновок про недоцільність визнання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з того, що у будинку, який розташований по [ADDRESS] та належить на праві власності позивачу [PERSON] , зареєстровані син позивача - відповідач [PERSON] та його малолітні діти, онуки позивача - [PERSON] , [PERSON] . В ході розгляду справи стороною позивача не доведено, що малолітні діти разом з батьком виїхали до іншого постійного місця проживання, за новим місцем проживання створені належні умови для малолітніх дітей. В даному випадку визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації не відповідатиме найкращим інтересам малолітніх дітей, а відтак є недопустимим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed