Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

08.02.2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , згідно вимог якої останній просить суд стягнути з АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ" (адреса: 01001, місто Київ, вул. Госпітальна, б. 12-Г, ЄДРПОУ 00032129) на його користь 30800 (тридцять тисяч вісімсот) гривень безпідставно списаних коштів, 8100 (вісім тисяч сто) гривень 40 коп. пені, 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди, 7000 (сім тисяч) витрат на правову допомогу, а разом 50900 (п`ятдесят тисяч дев`ятсот) гривень 40 коп. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що він подав відповідачу заяву про приєднання № 573250211 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Так, відповідачем була надана позивачу платіжна картка № [NUMBER] , на яку останній отримував заробітну плату. В період з 28.02.2019 по 07.03.2019 позивач знаходився у відпустці в Єгипті та зазначена картка була разом з ним, він нікому її не передавав, дані щодо неї нікому не повідомляв. Одразу після повернення в Україну, позивач через банкомат Ощадбанку (м. Київ, вул. Липківська 39) перевірив наявність коштів на картці та зателефонував на гарячу лінію в Ощадбанк та попросив заблокувати картку, так як виявив, що під час перебування у відпустці з його картки було знято 30800 грн. 11.03.2019 позивач звернувся до Дарницького УП ГУНП про вчинення щодо нього злочину. Дарницьке УП ГУНП у м. Києві своїм листом від 13.10.2020 повідомило його, що слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості зареєстровано до ЄРДР за № 2019100020001325, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. 22.03.2019 позивач на особистому прийомі у керуючого ТВБВ № 10026/084 філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» [PERSON] звернувся з заявою про повідомлення обставин зняття з його карткового рахунку 30800 грн 06-07.03.2019 та забезпечення повернення йому цих коштів, проте відповіді не отримав. Згідно виписки за картковим рахунком за вказаний період, зроблений через «Ощад24», вбачається, що зазначені списання робились у банкоматі у м. Одеса. Позивач жодним чином не порушував умови договору про обслуговування карткового рахунку, негайно повідомив обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, звернувся з офіційною письмовою вимогою про повернення коштів в обслуговуючий банк, тобто вчинив всі дії для відновлення моїх майнових прав. Однак, відповідач протягом вже значного періоду ігнорує його звернення. В сукупності вказані обставини, на переконання позивача, свідчать про наявність підстав для стягнення коштів з відповідача, в порядку статті 1212 ЦК України та як наслідок вказана бездіяльність відповідача та його представників завдали позивачу душевних страждань та моральних переживань, які позивач просить відшкодувати у грошовому еквіваленті. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. 16.02.2021 ухвалою судді Ільєвої Т.Г. вказану справу прийнято до провадження, відкрито провадження та визначено розглядати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 28.07.2022 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що операції по зняттю готівки в банкоматах (АТМ) проведено коректно з використанням платіжної картки та коректним введенням ПІН-коду, який відомий виключно позивачу, що свідчить про відсутність вини банку у виконанні розпорядження клієнта щодо перерахунку коштів з його рахунку. Ініціювання переказів по картці позивача було здійснено шляхом фізичної ідентифікації електронного платіжного засобу та клієнта. Банком не порушено положень ДКБО та норм чинного законодавства України, клієнт звернувся до Банку після успішного завершення операцій. За таких обставин, АТ «Ощадбанк» не несе відповідальності за здійснення операцій, що оспорюється клієнтом та не вбачає правових підстав для відшкодування коштів в сумі 30 800,00 грн. Щодо моральної шкоди представник у відзиві зазначив, що позивачем не подано доказів на підтвердження того, що йому завдано моральної шкоди, позивачем не вказано в чому саме полягає «заподіяна» йому моральна шкода, з яких міркувань останній виходив, визначаючи її розмір та не надано доказів на підтвердження своїх доводів, що, відповідно, свідчить про незаконність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність правових підстав для їх задоволення. Враховуючи відсутність порушень Банком будь-яких зобов`язань, вимоги позивача про стягнення з АТ «Ощадбанк» пені є незаконними та необґрунтованими, у зв`язку у чим відсутні правові підстави для їх задоволення. Також, відповідач заявив про застосування строків позовної давності, а саме внаслідок того, що позивач подавши позов 04.02.2021 про стягнення пені за період з 07.03.2019 пропустив позовну давність в 1 рік, що підтверджується матеріалами справи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши позицію сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. У ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із статтями 525, 526, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. За змістом ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до ч. 2 вказаної статті грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до п. 2 розділу VI розділу ІІ «Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі за текстом - Положення), затвердженого Постановою Правління НБУ №705 від 05.11.2014, Клієнт зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Згідно з п. 6 розділу VI Положення Клієнт після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе Клієнт. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно з п. 1.27 ст. 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими, визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Зазначені норми є спеціальними і підлягають обов`язковому застосуванню до спірних правовідносин. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (Додаток №1 до Відзиву), шляхом підписання Заяви про приєднання №2547921 від 16.12.2015 (далі за текстом - ДКБО) (Додаток №2 до Відзиву). На виконання вказаного договору Позивачу був відкритий рахунок [NUMBER] у національній валюті України, який змінено на рахунок № [NUMBER] в зв`язку з переходом банківської системи України на новий формат рахунків IBAN, на виконання вимог Постанови Правління НБУ від 28.12.2018 №162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні. Пунктом 1.7 І Розділу ДКБО визначено, що Клієнт погоджується, що в результаті приєднання до Договору, раніше укладений з Банком Договір(и) про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, викладається в новій редакції, і подальше обслуговування Клієнта здійснюється на умовах, викладених в цьому Договорі. Відповідно до документів, наданих відповідачем, щодо зняття коштів в загальній сумі 30 800,00 грн., встановлено, що 06.03.2019 та 07.03.2019 операції по зняттю готівки були здійснені в м. Одеса через банкомати (АТМ). Позивач підтверджує, що на момент здійснення трансакції картка перебувала в його розпорядженні, не була втрачена. Зняття коштів проводилось: 06.03.2019 23:58 Видача готівки через АТМ UKR ODESA BRANCH 10015-0568 195040 A1501914 - 8 000,00 грн. 06.03.2019 23:59 Видача готівки через АТМ UKR ODESA BRANCH 10015-0568 195042 A1501914 - 8 000,00 грн. 07.03.2019 00:00 Видача готівки через АТМ UKR ODESA BRANCH 10015-0568 195044 A1501914 - 8 000,00 грн. 07.03.2019 00:01 Видача готівки через АТМ UKR ODESA BRANCH 10015-0568 195047 A1501914 - 5 400,00 грн. 07.03.2019 00:12 Видача готівки через АТМ UKR ODESA BRANCH 10015-0600 195052 A1500039 - 1 400,00 грн. Позивач зазначає, що він звернувся телефоном до Контакт-центру Банку 08.03.2019 о 00:17 для блокування картки. Окрім цього, суд приймає до уваги, що [PERSON] 28.02.2019 о 03:41 перетнув кордон України та повернувся 07.03.2019 о 20:40 перебував за кордоном, що підтверджується відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. 11.03.2019 позивач звернувся до Дарницького УП ГУНП про вчинення щодо нього злочину. Дарницьке УП ГУНП у м. Києві своїм листом від 13.10.2020 повідомило, що слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості зареєстровано до ЄРДР за № 2019100020001325, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. 22.03.2019 [PERSON] звернувся до керуючого ТВБВ № 10026/084 філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» Орел Л.І. із заявою про повідомлення обставин зняття з мого карткового рахунку 30800 грн 06-07.03.2019 та забезпечення повернення коштів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Відповідно до ІІ Розділу ДКБО, терміни та скорочення використовуються в такому значенні: Банківський автомат самообслуговування (банкомат) - програмно-технічний комплекс, що дає змогу Держателю платіжної картки здійснити самообслуговування за операціями з одержання коштів у готівковій формі, унесення їх для зарахування на відповідні рахунки, одержання інформації щодо стану рахунків, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього комплексу. Картка/Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку Клієнта або Банку, а також інших видів операцій, визначених Договором (таких як оплата вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків, фінансових установ, пунктах обміну іноземної валюти уповноважених банків та через банківські автомати) тощо. Картковий рахунок/Поточний рахунок - поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням Платіжної картки. Персональний ідентифікаційний номер/ПІН - набір цифр або набір букв та цифр, що визначений відповідно до спеціального алгоритму, відомий виключно Клієнту (Держателю) та використовується для ідентифікації Клієнта (Держателя) під час здійснення операцій із використанням Картки. Відповідно до п. 9.14 ДКБО, Клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про Логін, Пароль, Картковий пароль, а також ПІН, CVV2\, строк дії, номер Картки тощо. Ризик і відповідальність за несанкціоноване використання Логіна, Пароля, Карткового пароля несе виключно Клієнт. Згідно з п. 1.1. Особливої частини ДКБО, Банк відкриває Клієнту Картковий рахунок в національній та/або іноземній валюті на підставі Заяви про приєднання, випускає та надає Картку та ПІН - конверт до неї (крім карток VisaVirtual, до якої ПІН-конверт не надається, та Віртуальної картки, а також в разі обрання Держателям типу картки, умовами якої передбачається надання ПІН-конверту) та здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта відповідно до статуту Банку, Тарифів, умов функціонування кореспондентських рахунків Банку, правил МПС, Законодавства та цього Договору, а Клієнт оплачує такі послуги Банку відповідно до Тарифів. Відповідно до п. 8.1.3. та п. 8.1.4. Особливої частини ДКБО, Клієнт зобов`язується не розголошувати ПІН-код, Логін , Пароль, ПІН-код до системи ДБО, реквізити Картки та не передавати Картки в користування третім особам, вжити заходів щодо зміни Логіну , Паролю або ПІН-код для входу до системи ДБО або випуску нової Картки при виникненні підозри, що Логін , Пароль або ПІН-код для входу до системи ДБО або реквізити Картки або ПІН-код стали відомі іншим особам. Відповідно до п. 1.5. Правил користування платіжними картками, емітованими АТ «Ощадбанк» (Додаток 3 до ДКБО) операція отримання готівки в банкоматі (АТМ) виконується за умови правильного набору ПІН-коду на клавіатурі банкомата. Згідно з п. 2.1. та п. 2.2. Правил Клієнт повинен вживати всіх можливих заходів для запобігання втрати, крадіжки чи незаконного використання Платіжних карток. Якщо Платіжну картку втрачено, викрадено або з іншої причини вона стала непридатною до використання, а також якщо ПІН-код, CVV 2/CVC 2 та інші реквізити Картки стали відомі сторонній особі, Клієнт повинен в усній формі терміново заявити про це в Контакт - центр АТ »Ощадбанк» (*) та протягом 3 днів надати про це письмову заяву в оригіналі або по факсу до установи Банку. Клієнт відповідаєте за всі суми по операціях з Платіжною карткою, якщо Клієнт передав Платіжну картку сторонній особі або не повідомив Банк про те, що її загублено. Отже, обов`язок Клієнта (користувача) надійно зберігати та не передавати стороннім особам електронний платіжний засіб та інші персональні дані, які дозволять за його допомогою ініціювати та/або санкціонувати платіжну операцію поширюється як на усі перелічені дані у сукупності, так і на кожен зокрема. Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину [PERSON] як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки [PERSON] спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання АТ «Державний ощадний банк України» на ту обставину, що позивач своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Відповідач не довів того, що [PERSON] втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Так, під час судового розгляду встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн. Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження». Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Встановлені обставини свідчать, що позивачем доведено обставин, викладених у позовній заяві, та, як наслідок, застосування положень статті 1212 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, вимоги про стягнення неустойки (зокрема і пені) є обґрунтованим пред`явлення лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. У постанові від 06.11.2013 у справі №6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи ст. 266 і ч. 2 ст. 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, позов було подано 04.02.2021, а в позовних вимогах позивач просить стягнути неустойку (пеню) за період з 07.03.2019 по 24.11.2020. За таких обставин, позивач подавши позов 04.02.2021 про стягнення пені за період з 07.03.2019 пропустив позовну давність в 1 рік, а відтак позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Дослідивши матеріали справи, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди позивачу. Проте, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому

Outcome: partial