Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 січня 2018 року між ним та відповідачем було укладено Попередній договір №63. Відповідно до п. 1.1 Попереднього договору, сторони зобов?язалися в майбутньому, у строк не пізніше 3-х місяців після здачі будинку в експлуатацію, при умові повного фінансового розрахунку згідно розділів 2 та 5 Попереднього договору укласти та належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (надалі за текстом - «Основний договір») нерухомого майна. Відповідно до п.1.2 Попереднього договору, нерухомим майном за Попереднім договором є 2-кімнатна (двокімнатна) квартира, будівельний [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.7 Попереднього договору визначено, що Будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію до кінця IV кварталу 2018 року. У разі затримки введення Будинку в експлуатацію на строк до трьох місяців Сторони не вважатимуть це за порушення умов Договору. Також, згідно п. 1.2 Попереднього договору, загальна вартість нерухомого майна становить 598 153,22 грн., що сторонами визначено як еквівалент 20 762,00 доларів США. Зазначає, що 23.01.2018 року було передано [PERSON] в якості забезпечувальних коштів грошову суму у розмірі 513 625,55 гривень за Попереднім договором. Вказує, що 26.01.2018 позивачем знову передано [PERSON] (уповноважений Довіреністю від 26.05.2017 року), в якості забезпечувальних коштів за Попереднім договором грошову суму в розмірі 61 253,50 гривень, 11.05.2018 року було укладено Акт приймання-передачі коштів, відповідно до якого позивач передав [PERSON] в якості забезпечувальних коштів грошову суму у розмірі 13 025,00 гривень за Попереднім договором. Таким чином, зазначає, що ним на виконання умов Попереднього договору було передано відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 587 904,05 гривень. Крім того, звертає увагу, що 22.11.2022 року позивачем було надіслано вимогу до відповідача, в якій вимагалося протягом 7 днів з моменту отримання вимоги повернути сплачені позивачем грошові кошти у розмірі 587 904,05 гривень як такі, що отримані безпідставно, проте відповідачем було проігноровано вимогу та не повернуто грошові кошти. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача безпідставно набуті [PERSON] від [PERSON] за нікчемним правочином грошові кошти у розмірі 587904,05 грн. та витрати пов`язані з розглядом справи. В судовому засіданні позивач просив вимоги позову задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Разом з тим, в попередньому судовому засіданні представником відповідача узгоджувалась дата наступного судового засідання та представник відповідача зобов`язувався прибути в судове засідання. В зв`язку з цим, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, оскільки причину неявки в судове засідання суд визнає неповажною, та розцінюється як навмисне затягування розгляду справи. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26.06.2023 до суду від представника відповідача надходив відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, 23.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, однак зазначив, що позивачем було заявлено позовні вимоги із пропуском позовної давності, тому просить застосувати в даній справі строк позовної давності. Крім того зазначив, що на території Київської області об`єкт будівництва постраждав внаслідок обстрілів та має ушкодження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку позивача, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що [PERSON] 23 січня 2018 року уклав з Відповідачем - [PERSON] попередній договір №63. Відповідно до п.1.2 Попереднього договору, нерухомим майном за Попереднім договором є 2-кімнатна (двокімнатна) квартира, будівельний [ADDRESS] . Пунктом 1.7 Попереднього договору визначено, що Будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію до кінця IV кварталу 2018 року. У разі затримки введення Будинку в експлуатацію на строк до трьох місяців Сторони не вважатимуть це за порушення умов Договору. На виконання попереднього договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 513625,55 гривень, що підтверджується актом приймання-передачі коштів від 23.01.2018. 26.01.2018 на виконання попереднього договору [PERSON] передав уповноваженому за довіреністю від 26.05.2017 представнику [PERSON] - [PERSON] грошові кошти в сумі 61253,50 гривень, що підтверджується актом приймання-передачі коштів від 26.01.2018. На виконання попереднього договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 13025 гривень, що підтверджується актом приймання-передачі коштів від 11.05.2018. Таким чином, на виконання умов Попередного договору будо передано позивачем Відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 587904,05 гривень. 22.11.2022 року позивачем будо надіслано вимогу до відповідача, в якій вимагалося протягом 7 (семи) днів з моменту отримання вимоги повернути сплачені грошові кошти у розмірі 587 904,05 гривень як такі, що отримані безпідставно, що стверджується копією вимоги від 22.11.2022, проте відповідачем не повернуто грошові кошти. Відповідно до статті 202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою цієї статті встановлено, що правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов' язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1ст. 657 ЦК України). За змістом ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що оспорюваний договір не було посвідчено нотаріально. В силу положень ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонам попередній договір від 23.01.2018 року є нікчемним, тому позов задовольняє, зобов`язавши відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 587904,05 грн., які були передані відповідачу за вказаним попереднім договором. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. З огляду на наведене, суд вважає, що за вимогами позивача про стягнення безпідставно набутих [PERSON] за попереднім договором грошових коштів трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не з моменту укладення Попереднього договору. Ураховуючи встановлені вище обставини справи та положення законодавства, суд вважає, що доводи представника відповідача не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 5879,04 грн.

Outcome: approved