Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги просив суд: Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь [PERSON] невиплачену при звільнення матеріальну допомогу у розмірі 169 425,00 грн. Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь [PERSON] Розгляд середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 426 668,49 грн. \~ \~ \~ \~Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь [PERSON] судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, він працював на РСП Київцентренерго, що є структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на посаді водія автотранспортної служби транспорту та механізації (СТ та М) з 15.08.2001 року по 20.12.2021 року - 20 років 04 місяці 05 днів. 20 грудня 2021 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ №1726/о від 16 грудня 2021 року та внесено запис до трудової книжки. На підставі п. 6.25.2 (1) Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено Договір №87/2021 від 29.12.2021 року про виплату матеріальної допомоги, за яким Відповідач зобов`язався виплатити Позивачеві матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 15 посадових окладів працівника при 20 роках стажу безперервної роботи. За розрахунками зробленими Відповідачем розмір матеріальної допомоги, яку належало виплатити Позивачеві у день звільнення склав 169 425,00 грн. (11 295,00 грн * 15). Проте, Відповідачем матеріальної допомоги виплачено не було. Замість цього, Відповідач просив Позивача ввійти в положення підприємства і укласти Договір № 87/2021 від 29.12.2021 року про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором. Пунктом 3.1 вказаного Договору передбачається, що вже у січні 2022 року Відповідач повинен був сплатити 1 посадовий оклад Позивачеві, тобто 11 295,00 грн., а решту суми матеріальної допомоги - по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці. Проте, до цього часу Відповідачем не було проведено жодної виплати за Договором. Більше того, Позивач усвідомив, що Відповідач навмисно скористався довірою Позивача, нав`язав Позивачеві вказаний Договір, який є незаконним, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості будь-якої реструктуризації невиплаченого заробітку при звільненні, а навпаки, встановлює кримінальну відповідальність за невиплату заробітку. На незаконність Договору вказує також той факт, що в самому Договорі не наведено жодної норми права, щоб встановлювала правову підставу для його укладення. При цьому, на переконання Позивача, Відповідач не мав наміру виплачувати невиплачений заробіток з самого початку. Як видно з Реєстру судових рішень Відповідач приймає на роботу нових працівників, які працюють на цьому підприємстві певний час, а звільняючись не отримують належних виплат при звільненні. Таке ставлення Відповідача є системним. У грудні 2022 року Позивач телефонував на підприємство Відповідача та просив виплатити матеріальну допомогу, але отримав усну відповідь, що Відповідач не має наміру виплачувати належні при звільненні виплати. За наведених обставин, Позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. В порядку підготовки звернення до суду, сторона Позивача звернулася до Відповідача із претензією про виплату матеріальної допомоги, але не отримано відповіді до цього часу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України Відповідач зобов`язаний був виплатити Позивачеві матеріальну допомогу в день звільнення. А оскільки Відповідачем не було проведено виплату вчасно, то відповідно до ст. 117 КЗпП України, що діяла в редакції чинній на день звільнення, Відповідач зобов`язаний виплатити Позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не обмежуючись 6-місячним періодом, оскільки станом на день звільнення діяла норма статті 117 КЗпП України в редакції, що не передбачала обмеження строку нарахування середнього заробітку за час затримки виплат. На правильність такого висновку вказує також і Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 359/3098/20. Розмір невиплаченого заробітку у вигляді матеріальної допомоги при звільненні сторонами не оспорюється, оскільки зафіксовано в Договорі №87/2021 від 29.12.2021 року. На адвокатський запит сторона Позивача отримала довідку про середню заробітну плату, відповідно до якої середньоденний заробіток Позивача склав 971,91 грн. Відповідно позивач вважає, що Відповідач повинен сплатити Позивачеві 971,91 грн. середнього заробітку за кожен день затримання належних виплат під час звільнення, починаючи з наступного дня за днем звільнення - 20 грудня 2021 року (перший день) по день звернення до суду - 04 квітня 2023 року, тобто за 439 днів (11 днів у 2021 року + 365 днів у 2022 році + 63 дні у 2023 році): 971,91 грн. Х 439 днів = 426 668,49 грн. 05.04.2022 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Дубас Т.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.04.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву у якому вони проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень вказують, що Украерорух не заперечує того факту, що між відповідачем та позивачем укладено договір №87/2021 від 29.12.2021 про виплату матеріальної допомоги (далі - Договір), передбаченої п.6.25.2. Колективного договору (далі - КД), як те зазначено у п.1.1. Договору. Згідно п. 2.3. Договору, розмір матеріальної допомоги становить 169 425,00 грн. Відповідно до п. 3.1. Договору, матеріальна допомога повинна виплачуватись у такому порядку: 1 посадовий оклад (11 295,00 грн), протягом 10 днів з початку дії цього договору, залишок суми - по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги. У своєму позові позивач зазначає про те, що з моменту підписання даного договору відповідач не здійснив йому жодної виплати, як того вимагали умови договору. Просять звернути увагу суд на той факт, що позивач такими твердженнями вводить в оману суд, оскільки перша виплата у розмірі одного посадового окладу була здійснена позивачеві 12.01.2022 року. Дана інформація підтверджується копіями платіжної інструкції №173 та платіжного доручення №173. Пунктом 3.2. Договору визначено, що підприємство перераховує працівнику матеріальну допомогу за вирахуванням обов`язкових податків і зборів. Таким чином позивачу було перераховано суму матеріальної допомоги у розмірі 9092,47 грн (11 295,00 грн - 18,5% ПДФО - 1,5% військовий збір). Тож, твердження позивача, що підприємство не здійснило йому жодної виплати є недостовірним та не відповідає дійсним обставинам справи. Згідно умов п.3.2. договору, Украерорух залишок суми мав сплачувати по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги. Тобто, на початку 2023 року відповідач повинен був продовжити здійснити виплату матеріальної допомоги. Однак, 30.03.2022 підприємство відповідача було змушене видати наказ №141 про призупинення дії окремих положень КД на підставі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-ІХ в редакції від 15.03.2022. Згідно статті 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-1Х «на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця». Так, даним наказом було призупинено дію положень КД з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів: 5.1 .5,4., 5.4.1., 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 КД, та додатків 5-7, 9 КД. 31.03.2022 було видано наказ Украероруху №331/о від 31.03.2023 «Про призупинення дії наказів щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору». Даним наказом було призупинено і дію наказу №27/о від 06.01.2022, яка передбачала порядок виплати матеріальної допомоги безпосередньо позивачу. Видання даних наказів було обумовлене військовим вторгненням рф. Так, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Указів Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні діє режим воєнного стану. Відповідно до наказу Украероруху від 01.03.2022 № 126 на підприємстві відповідача впроваджено режим простою для усіх працівників, крім тих хто залучається до виконання безперебійних завдань і функцій підприємства в умовах воєнного стану. Окрім цього, відповідно до наказу Украероруху №139 від 30.03.2022 «Про призупинення трудових договорів з працівниками головного підприємства на період воєнного стану» було вирішено призупинити з 01.04.2022 дію трудових договорів працівникам підприємства відповідача зі збереженням місця роботи і посади - до скасування воєнного стану. Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. 24.02.2022 Украерорухом на офіційному сайті підприємства було розміщено оголошення про закриття повітряного простору України наступного змісту: «У зв`язку з військовим вторгненням рф, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України органами ОЦВС та Державіаслужбою України вжито заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Надання аеронавігаційних послуг у повітряному просторі України призупинено». Оскільки, дана інформація про закриття повітряного простору над Україною є загальновідомою, та визнана багатьма країнами світу, вона не потребує додаткового доказування відповідачем у суді, як наприклад засвідчення настання форс-мажорних обставин в Украерорусі висновком ТПП. Також просить суд звернути увагу на те, що відповідно до вимог Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18.03.21 № 121, Украерорух є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України і є провайдером аеронавігаційного обслуговування, здійснює обслуговування повітряного руху у повітряному просторі України та повітряному просторі над відкритим морем, де відповідальність за обслуговування повітряного руху відповідно до договорів покладена на Україну. Здійснення покладених завдань на Украерорух напряму залежить від фінансових показників підприємства, а основним джерелом доходів відповідно до статті 36 Повітряного кодексу України є надходження виключно за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування (далі- АНО). Пунктом 14.1 КД передбачено, що «усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до цього Договору». Отже, наявність власних коштів у підприємства - пряма умова виконання КД. В ситуації що склалася у зв`язку із закриттям повітряного простору та відсутністю будь-якого прибутку, Украерорух просто не в змозі на даний час виконувати свої зобов`язання, що передбачені умовами КД. Стаття 16 КЗпП України визначає, що «Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними». Враховуючи, що призупинення дії окремих пунктів КД не погіршує законодавчо визначені гарантії, то видання наказу №141 від 30.03.22 цілком законно та обгрунтовано було спрямовано виключно оптимізацію витрат в умовах військового стану. Федерація профспілок України у своєму листі повідомляє про те, що на період дії воєнного стану, роботодавець може зупинити дію окремих положень Колективного договору. Станом на теперішній час наказ Украероруху №141 від 30.03.22 не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. З урахуванням викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 11.05.2023 представником позивача було подано до суду відповідь на відзив у якому представник позивача зазначив, що ознайомившись із відзивом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на позовну заяву [PERSON] про стягнення невиплаченого заробітку при звільнення вважаємо за необхідне подати цю відповідь відзив. В цілому представник позивача вважає, що дії Відповідача по відношенню до Позивача спрямовані лише на одне - затягнути час та зробити неможливим виплату належної матеріальної допомоги. Позивач сумлінно чекав, коли Відповідач буде виконувати свої зобов`язання, але не дочекавшись виплат, в кінці 2022 року звернувся до Відповідача та отримав усну відповідь про те, що Відповідач не планує проводити виплати. 31 січня 2023 року адвокат Позивача Синявський В.В. подав адвокатський запит, в якому просив надати: 1. Копію колективного договору; 2. Довідку про середній заробіток [PERSON] станом на день його звільнення; 3. Довідку про суми, нараховані та виплачені Позивачеві при звільненні, а також ті, які підприємство ще не виплатило останньому. Відповідь Відповідача надійшла лише після вимоги Відповідача оплатити послуги з друку документів у розмірі 1031,04 грн. та на неправильну поштову адресу, лише у квітні 2023 року. При цьому, у своїй відповіді, Відповідач повністю проігнорував п. 3 адвокатського запиту та не надав жодної інформації про суми, нараховані та виплачені Позивачеві при звільненні. Разом з адвокатським запитом, Відповідачеві також була направлена претензія щодо стану виконання Договору №87/2021 про виплату матеріальної допомоги. Претензію Відповідач проігнорував і надав відповідь на неї з пропозицією укласти додаткову угоду повністю лише через 2 місяці, коли отримав позовну заяву. Таким чином, очевидним є те, що Відповідач повністю ігнорує вимоги колишніх працівників і реагує на їх законні вимоги лише тоді, коли отримує виклик до суду, тобто діє недобросовісно за принципом пожежогасіння проблем в міру їх надходження. До часу виклику до суду, Відповідач не пропонував ніяких додаткових угод до Договору №87/2021 про виплату матеріальної допомоги та навіть не виконав вимог адвокатського запиту надати інформацію про суми, нараховані та виплачені Позивачеві при звільненні, а також ще належні до виплати після звільнення. Тому, звертаючись до суду, вони виходили лише з наявної у них інформації. Щодо призупинення виконання вимог Колективного договору на період військового стану, вважають, що Відповідач також діє недобросовісно в цій частині та зловживає чинним законодавством Так, відносини Позивача з Відповідачем припинилися 20 грудня 2021 року. Разом з припиненням трудових відносин з Відповідачем, останній мав на день звільнення виконати повністю всі зобов`язання перед Позивачем. З дня припинення трудових відносин між сторонами, у Відповідача залишаються лише невиконані обов`язки, строк виконання яких настав ще задовго до початку дії військового стану. Тому, посилання Відповідача на припинення дії положень Колективного договору на час військового стану в односторонньому порядку, застосовується лише до чинних працівників Відповідача, а не до тих, які звільнилися ще задовго до початку дії військового стану. Посилання Відповідача на те, що відповідно до положень 6.25.2 Колективного договору виплата матеріальної допомоги повинна здійснюватися відповідно до Договору про виплату матеріальної допомоги є незаконним, оскільки вказане положення було внесене до Колективного договору в односторонньому порядку лише у 2021 році і не повинно застосовуватися до трудових відносин, які виникли до внесення цих змін до Колективного договору, оскільки звужують обсяг та зміст прав працівників. При цьому, сама ідея, що матеріальна допомога при звільненні буде виплачуватися потрошку роками є такою, що звужує права працівників та порушує чинну ст. 116 Кодексу Законів про працю. Посилання Відповідача на лист Торгово-Промислової Палати також є необґрунтованим, оскільки відносини між Позивачем та Відповідачем є трудовими відносинами, а не цивільними чи господарськими, а отже вимоги трудового законодавства мають виконуватися в повному обсязі навіть під час військового стану. З урахуванням вищевикладеного позивач просив суд позов задовольнити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, яке було призначено на 21.09.2023 року о 14:00 год. представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити та подав заяву про стягнення з відповідача 15\~000 грн. витрат на правничу допомогу. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на РСП Київцентренерго, що є структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на посаді водія автотранспортної служби транспорту та механізації (СТ та М) з 15.08.2001 року по 20.12.2021 року - 20 років 04 місяці 05 днів. 20 грудня 2021 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ №1726/о від 16 грудня 2021 року та внесено запис до трудової книжки. На підставі п. 6.25.2 (1) Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено Договір №87/2021 від 29.12.2021 року про виплату матеріальної допомоги, за яким Відповідач зобов`язався виплатити Позивачеві матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 15 посадових окладів працівника при 20 роках стажу безперервної роботи. За розрахунками зробленими Відповідачем розмір матеріальної допомоги, яку належало виплатити Позивачеві у день звільнення склав 169 425,00 грн. (11 295,00 грн * 15). Відповідно до п. 3.1. Договору, матеріальна допомога повинна виплачуватись у такому порядку: 1 посадовий оклад (11 295,00 грн), протягом 10 днів з початку дії цього договору, залишок суми - по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги. Перша виплата у розмірі одного посадового окладу була здійснена позивачеві [PERSON] 12.01.2022 року, що підтверджується копіями платіжної інструкції №173 та платіжного доручення №173. Пунктом 3.2. Договору визначено, що підприємство перераховує працівнику матеріальну допомогу за вирахуванням обов`язкових податків і зборів. Таким чином позивачу було перераховано суму матеріальної допомоги у розмірі 9092,47 грн (11 295,00 грн - 18,5% ПДФО - 1,5% військовий збір). Згідно умов п.3.2. договору, Украерорух залишок суми мав сплачувати по 1 окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись із 12-го місяця з дати підписання цього договору та до повної виплати матеріальної допомоги. Тобто, на початку 2023 року відповідач повинен був продовжити здійснити виплату матеріальної допомоги. Однак, 30.03.2022 ДП Обслуговування повітряного руху України відповідача було видано наказ №141 про призупинення дії окремих положень Колективного договору на підставі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-ІХ в редакції від 15.03.2022. Згідно статті 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-1Х «на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця». Так, даним наказом було призупинено дію положень КД з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів: 5.1 .5,4., 5.4.1., 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 КД, та додатків 5-7, 9 КД. 31.03.2022 було видано наказ Украероруху №331/о від 31.03.2023 «Про призупинення дії наказів щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору». Даним наказом було призупинено і дію наказу №27/о від 06.01.2022, яка передбачала порядок виплати матеріальної допомоги безпосередньо позивачу. Видання даних наказів було обумовлене військовим вторгненням рф. Так, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Указів Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні діє режим воєнного стану. Відповідно до наказу Украероруху від 01.03.2022 № 126 на підприємстві відповідача впроваджено режим простою для усіх працівників, крім тих хто залучається до виконання безперебійних завдань і функцій підприємства в умовах воєнного стану. Окрім цього, відповідно до наказу Украероруху №139 від 30.03.2022 «Про призупинення трудових договорів з працівниками головного підприємства на період воєнного стану» було вирішено призупинити з 01.04.2022 дію трудових договорів працівникам підприємства відповідача зі збереженням місця роботи і посади - до скасування воєнного стану. Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. 24.02.2022 Украерорухом на офіційному сайті підприємства було розміщено оголошення про закриття повітряного простору України наступного змісту: «У зв`язку з військовим вторгненням рф, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України органами ОЦВС та Державіаслужбою України вжито заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Надання аеронавігаційних послуг у повітряному просторі України призупинено». Оскільки, дана інформація про закриття повітряного простору над Україною є загальновідомою, та Відповідно до вимог Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18.03.21 № 121, Украерорух є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України і є провайдером аеронавігаційного обслуговування, здійснює обслуговування повітряного руху у повітряному просторі України та повітряному просторі над відкритим морем, де відповідальність за обслуговування повітряного руху відповідно до договорів покладена на Україну. Здійснення покладених завдань на Украерорух напряму залежить від фінансових показників підприємства, а основним джерелом доходів відповідно до статті 36 Повітряного кодексу України є надходження виключно за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування. Пунктом 14.1 Колективного договору передбачено, що «усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до цього Договору». Отже, наявність власних коштів у підприємства - пряма умова виконання колективного договору. Федерація профспілок України у своєму листі повідомляє про те, що на період дії воєнного стану, роботодавець може зупинити дію окремих положень Колективного договору. Станом на теперішній час наказ Украероруху №141 від 30.03.22 не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. Верховний Суд у справі №696/985/15-ц від 06.02.2018 зазначає, що «виплата (прим. - матеріальної допомоги), не належить до основного фонду оплати праці та є заохочувальними та компенсаційними виплатами; підстави та порядок надання, позбавлення заохочувальних та компенсаційних виплат визначено колективним договором та додатками до нього, а також залежить від фінансової можливості підприємства відповідно до колективного договору та додатків до нього» . У справі №640/19162/16-ц від 11.03.2019 Верховний Суд наголошує на тому, що «підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить у структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині 3 статті 2 ЗУ «Про оплату праці» та можлива у разі наявності фінансової можливості. Також було розроблено та направлено на адресу позивача додаткову угоду №1 до договору №87/2021 від 29.12.2021, відповідно до п.1.1. якої призупиняється дія пункту 3.1. договору до моменту скасування військового стану та протягом 6 місяців з дати його скасування стороні пропонувалось погодити порядок виплати за цим договором. Разом із додатковою угодою позивачу було направлено лист №19-02/172/23. В якому повідомлялось про призупинення дії пунктів колективного договору (копія додаткової угоди та листа додаються). Відповідно до ст. 10 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про колективні договори та угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», статтею 13 КЗпП України. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Отже, КД деталізує норми законодавства та надає додаткові, порівняно з законодавчо визначеними, соціальні гарантії, які у свою чергу можуть бути реалізованими при наявності власних коштів на підприємстві. Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» на період воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини й громадянина, зокрема передбачені статтями 43-44 Конституції України. Пунктом 6.25.2 Колективного договору зазначено про те, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років -10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови; - за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до Договору, виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця дати підписання договору). Порядок здійснення даної виплати також узгоджується із наказом Украероруху №27/о від 06.01.2022 «Про виплату матеріальної допомоги», відповідно до якого позивачу має бути здійснено 15 посадових окладів, при чому перша виплата має бути здійснена до 13.01.2022, а остання виплата до 29.04.2025. У свою чергу, дія даного наказу призупинена згідно наказу Украероруху №331/о від 31.03.2023. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені\~статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до\~статті 64 Конституції України\~в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбаченістаттями\~24,\~25,\~27,\~28,\~29,\~40,\~47,\~51,\~52,\~55,\~56,\~57,\~58,\~59,\~60,\~61,\~62,\~63\~цієї\~Конституції. Судом встановлено, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України діє відповідно до Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Статут) затвердженого Наказом Міністра інфраструктури України № 121. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Повітряного кодексу України, аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі. Провайдер аеронавігаційного обслуговування за погодженням з уповноваженим органом з питань цивільної авіації може передавати на договірних засадах право щодо технічної експлуатації наземних засобів зв`язку, навігації та спостереження юридичним особам, сертифікованим відповідно до авіаційних правил України. Таким чином встановлено, що основним напрямком діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України є організація заходів використання Повітряного простору, для забезпечення безпечного, економічно ефективного аеронавігаційного обслуговування, яке, в свою чергу, здійснюється провайдерами на платній основі. Інакше кажучи, основним джерелом доходів Державного підприємства обслуговування повітряного руху України є надходження плати за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування. При цьому, у зв`язку військовою агресією російської федерації, через високий ризик авіаційній безпеці для цивільної авіації, з 24 лютого 2022 року Об`єднана цивільно-військова система організації повітряного руху України, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України, вжило термінових заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Надання послуг з аеронавігаційного обслуговування цивільним користувачам повітряного простору України було призупинено повністю. Дані обставини наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не поставлені під сумнів позивачем, є загальновідомими, а тому суд приходить до висновку, що вони є доведеними під час розгляду даної справи. Таким чином, під час судового розгляду було встановлено, що у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України відбулося закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору, що у свою чергу зупинило діяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з надання аеронавігаційних послуг цивільним користувачам у повітряному просторі України. При цьому, суд вважає доведеним причинно-наслідковий зв`язок між збройною агресією Російської Федерації проти України та видачею відповідачем Наказу «Про призупинення дії наказів, щодо виплати матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору» від 31.03.2022 №331-о із підстав наведених судом вище, а тому приходить до висновку, що відповідач правомірно видав оспорюваний наказ посилаючись на вимоги статті\~13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~та у відповідача були відповідні правові підстави для видачі оспорюваного наказу. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст.\~76,\~77,\~79,\~80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У силу вимог ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, в даному випадку, зважаючи на те, що дана виплата не була передбачена у день звільнення, а також не була нарахована як така, що підлягає виплаті працівнику у день звільнення та окрім цього, беручи до уваги про факт призупинення наказів про виплату матеріальної допомоги та призупинення дії пунктів Колективного договору, відповідач вважає що відсутні підстави як для стягнення матеріальної допомоги так і для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку із їх необґрунтованістю. З приводу стягнення грошових коштів на правову допомогу суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до вимог п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed