Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду зі вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду в розмірі 26249,49 грн. та 3 % річних у розмірі 5168,40 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що вироком Славутського міськрайонного суду від 30.12.2020 року у справі № 682/2442/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України. Потерпілим по вказаному кримінальному провадженню є [PERSON] . Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15.03.2021 року вказаний вирок Славутського міськрайонного суду змінено в частині стягнення на користь потерпілого моральної шкоди. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Після набрання ухвалою Хмельницького апеляційного суду законної сили (15.03.2021 року) позивач чекав, що відповідачка добровільно виконає рішення суду, щодо оплати завданої йому шкоди. Однак відповідачка не виконала рішення суду в добровільному порядку. Тому для забезпечення своїх прав позивач був змушений звертатись до органів Державної виконавчої служби щодо примусового виконання вказаного рішення суду. Позивач стверджує, що грошове зобов`язання зі сплати коштів у [PERSON] виникло 15.03.2021 року. Разом з тим, відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, відповідачка виконала рішення суду лише 29 червня 2022 року. За наведених підстав позивач вважає, що є підстави для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на встановлену в судовому рішенні суму заборгованості за період невиконання рішення суду. Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 21 червня 2023 року. 21 червня 2023 року судове засідання відкладено на 11 серпня 2023 року, потім на 28.08.2023 року за клопотанням представника позивача. 28.08.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, в якому він просив стягнути із відповідачки на користь позивача моральну шкоду в сумі 200 000 грн., завдану несвоєчасним виконанням вироку суду в частині відшкодування моральної шкоди. Зазначивши, що через несвоєчасне виконання рішення суду позивач зазнав моральних страждань, оскільки вимушений був звертатися до органів виконавчої служби за примусовим виконанням, відстоюючи своє право на відшкодування моральної шкоди, позивач втратив довіру щодо належного захисту його життя і здоров`я. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав та мотивів наведених у позові. Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову у повному обсязі, вказавши, що добровільно відшкодувала витрати на лікування, після набрання вироком законної сили, не зважаючи на свій майновий стан, намагалася виконувати рішення суду, щомісячно сплачуючи присуджену суму шкоди, потім її донька поїхала на заробітки і надали їй кошти для повного погашення невиплаченої суми за рішенням суду. Вона не працює, здійснює догляд за інвалідом 2 групи, отримує лише пенсію, тому не мала можливості відразу сплатити всю суму шкоди. Позивач після ухвалення вироку суду не лікувався, моральних страждань вона йому не спричиняла, він веде активний спосіб життя, керує транспортним засобом, тримає господарство, відвідує кафе, інші громадські місця. [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , яким вона вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав,оскільки положення ст.625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Проценти, передбачені ст.625 ЦК, на яких обґрунтовані позовні вимоги позивача, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Відшкодування позивачу моральної шкоди є деліктним, позадоговірним зобов`язанням і тому не відноситься до грошових зобов`язань, для яких характерним є наявність обов`язку боржника сплатити на користь кредитора грошові кошти, яке ґрунтується на правочині, який виник до постановлення судом рішення. У даному випадку, на думку відповідачки, присуджена ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15.03.2021 року грошова сума не є грошовим зобов`язанням, в якому гроші використовуються не як засіб погашення основного боргу, а є відповідальністю, з огляду на це положення ст.625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ткачук Віталій Миколайович, виходячи з наступного. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом Українивід 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Вироком Славутського міськрайонного суду від 30.12.2020 року у справі № 682/2442/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 121 КК України. Потерпілим по вказаному кримінальному провадженню являється [PERSON] . Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15.03.2021 року вирок Славутського міськрайоного суду від 30.12.2020 року, змінено в частині стягнення на користь потерпілого моральної шкоди. Збільшено розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] до 100 000 (ста тисяч) грн. Постановою державного виконавця від 14 квітня 2021 року, на підставі заяви стягувача та поданого виконавчого листа, відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. В постанові зазначено, що вирок суду набрав законної сили 15.03.2021 року. В результаті вчинених державним виконавцем дій 29 червня 2022 року виконавче провадження було закінчено. Відповідно до здійсненого позивачем та його представником розрахунку, інфляційні втрати [PERSON] за несвоєчасне виконання [PERSON] рішення суду складають 26 249,49 грн, а 3 % річних за період з 15 березня 2021 року по 29 червня 2022 року - 5168,40 грн. Проте суд частково не погоджується із наданим розрахунком, оскільки в ньому не враховано, що з 15.03.2021 року до 08.06.2022 року [PERSON] здійснювалася сплата грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, що підтверджується розпорядженнями державного виконавця, які надала відповідачка : 04.08.2021 сплачено - 454, 55 грн., 10.01.2022 -500 грн., 08.02.2022 року - 500 грн., 16.12.2021 року - 454,55 грн., 08.12.2021 року -454,55 грн., 12.11.2021 року - 500 грн., 08.09.2021 року - 454,55 грн., 08.06.2022 року - 69 545,45 грн., 06.10.2021 року - 454,55 грн. Сторони підтвердили, що останній платіж здійснено 08.06.2023 року. Спір між сторонами виник з приводу стягнення інфляційних втрат та 3 % відсотків річних, а також моральної шкоди за несвоєчасне виконання рішення суду. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Так, Верховний Суд вказав, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на будь-які грошові зобов`язання, незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі і на ті, які виникли із рішення суду. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку розрахунків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року, справа № 910/11249/17. Отже, з огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання зі сплати коштів, присуджених за рішенням суду у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги, що грошове зобов`язання, яке виникло між сторонами не є договірним, законом не визначено іншого розміру процентів, у позивача в силу ст. 625 ЦПК України наявне право нарахування інфляційних втрат та трьох 3 % річних за період з дня виникнення грошового зобов`язання(набрання вироком суду законної сили-15 березня 2021 року) по день, що передує дню виконання зобов`язання (08.06.2022 року- останній платіж відповідно до розпорядження державного виконавця), з урахуванням періодичних виплат частини присудженої за рішенням суду суми відшкодування, в сумі 23 334,05 грн. індексу інфляції та 3 % річних в сумі 3 670,61 грн. всього в сумі 23 334,05 грн. Розмір індексу інфляції : за період з 15.03.2021 до 04.08.2021 - 100 000 грн. Х 1,0405 - 100 000 грн. = 4 050 грн; за період з 04.08.2021 до 08.09.2021 - 0 грн., за період з 08.09.2021 до 06.10.2021 - 279,99 грн.; за період з 06.10.2021 до 12.11.2021 року- 0 грн., за період з 12.11.2021 до 16.12.2021 - 0 грн., за період з 16.12.2021 до 10.01.2022 - 0 грн; за період з 10.01.2022 до 08.02.2022 - 97,25 грн.; за період з 08.02.2022 до 08.06.2022 - 15 236, 20 грн., всього - 19,663,44 грн. Розмір 3 % річних: за період з 15.03.2021 до 04.08.2021 - 100 000 грн. Х 3 %(0,03) : 365 дн. Х142 дні (прострочення) - 1167,12 грн. за період з 04.08.2021 до 08.09.2021 - (35 дн. прострочення) - 286,36 грн. за період з 08.09.2021 до 06.10.2021 - (28 дн. прострочення) - 228,04 грн. за період з 06.10.2021 до 12.11.2021 року- (37 дн. прострочення)-299,96 грн. за період з 12.11.2021 до 16.12.2021 - (35 дн. прострочення) -282,31 грн., за період з 16.12.2021 до 10.01.2022 - (25 днів прострочення)-200,71 грн. за період з 10.01.2022 до 08.02.2022 - (31 дн. прострочення) -247,67 грн. за період з 08.02.2022 до 08.06.2022 - 97 181,80 грн. Х 3 %(0,03) : 365 дн. Х120 днів (прострочення) - 958,50 грн., всього - 3670,61 грн. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22). У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У справі, що розглядається, позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачкою [PERSON] рішення суду про відшкодування завданої йому моральної шкоди, не надано жодних доказів про наявність моральних страждань, погіршення стану його здоров`я, зміну способу життя. Відповідачкою добровільно відшкодовано витрати на лікування позивача, після набрання вироком суду законної сили, [PERSON] зважаючи на її матеріальне становище сплачувала частинами присуджені за рішенням суду суми в рахунок відшкодування моральної шкоди, останній платіж здійснила 08.06.2022 року, не зважаючи на відсутність постійного місця роботи, отримання лише соціальної пенсії, введення в країні воєнного стану. Після відкриття виконавчого провадження на підставі рішення суду, зазначені правовідносини перейшли в стадію примусового виконання рішення суду, і контроль за своєчасним виконанням рішення суду покладено на органи виконавчої служби, які повинні вживати всіх заходів на підставі Закону України "Про виконавче провадження" для виконання рішення суду. Також, позивач отримав компенсацію за несвоєчасне виконання рішення суду на підставі ст.625 ЦК України шляхом стягнення з відповідачки індексу інфляції та 3 % річних, що є справедливою сатисфакцією за несвоєчасне отримання присудженої моральної шкоди за рішенням суду. Тому в частині стягнення моральної шкоди позов не підлягає задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Так, як позивач є особою з інвалідністю ІІ групи та в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, сума судового збору при пред`явленні позову позивачем підлягає компенсації за рахунок відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 796,61 грн. (23334,05грн./31417,89 грн.Х1073,61грн)=796,61 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial