Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

Позивачка 03.08.2023 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позов обгрунтований тим, що позивачка разом з дітьми з 2019 року проживає за межами України, одноосібно виховує дітей, піклується, створює належні умови для проживання та розвитку. Відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивачка перебуває в другому шлюбі, її теперішній чоловік приймає активну участь у вихованні дітей, проявляє турботу та забезпечує матеріально. На підставі викладеного просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей. В судовому засіданні представник позивача адвокат Сиско Д.М. позов підтримав повністю з підстав, що у ньому зазначені. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і зі згоди позивача ухвалює заочне рішення. Представник служби у справах дітей Підволочиської селищної ради Тернопільської області в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, а також зазначив, що відсутність учасників справи на території Підволочиської громади унеможливлює надати об`єктивний висновок щодо розв`язання спору. Заслухавши представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову в позові за наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] , актовий запис про народження №8 від 16.01.2017 та свідоцтво про народження Серії [NUMBER] , актовий запис про народження №63 від 15.10.2014). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2019 року №308/9276/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2020 року №308/887/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі по 2500 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29.01.2020. Згідно з розрахунком державного виконавця Ужгородського МВ ДВС №17-63274106 заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №308/887/20 про стягнення аліментів станом на 01.07.2023 становить 205484 грн. 24 грудня 2019 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , актовий запис №755 від 24.12.2019). Як встановлено в судовому засіданні позивачка разом із малолітніми дітьми з 2019 року проживає за межами України. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх [PERSON] , [PERSON] . Позивачем не надано беззаперечних доказів винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини; не надано доказів звернення в досудовому порядку до компетентних органів та повідомлення відповідача про наслідки ухилення від виконання своїх обов`язків щодо малолітніх синів. Неактивна участь батька в житті дітей, на думку суду, зумовлена проживанням з 2019 року позивачки за межами України та неналежним усвідомленням сторонами необхідності участі батька у вихованні синів, незважаючи на стосунки між ними. Суду не надано висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору у зв`язку з відсутністю учасників справи на території України. Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дитина має бути заслухана, а її думка врахована судом. Проте суд позбавлений можливості заслухати думку дитини, оскільки позивачка разом з дітьми перебувають за межами України. Суд критично оцінює показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони підтримують дружні відносини з позивачкою, одна є сестрою позивачки, інша хрещеною матір`ю дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дітей, піклування про їхній фізичний і духовний розвиток, спілкування з синами в обсязі, необхідному для їхнього нормального самоусвідомлення, засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дітей. Забезпечення можливості щоденного спілкування між батьком і дітьми шляхом телефонного зв`язку може стати першим важливим кроком для налагодження відносин між ними. Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд відмовляє в задоволенні позову, та попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed