Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

12.07.2023 року до суду засобами поштового зв`язку звернувся представник позивача за довіреністю Вовчук Микола Васильович із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача через неналежне виконання 276709,40 грн. заборгованості за кредитним договором №462868211 від 28.03.2018 року, який представляє із себе договір комплексного банківського обслуговування зі встановленням відповідачу відновлювальної кредитної лінії, з яких 241324,55 грн. - прострочена заборгованості по тілу кредиту, 34977,29 грн. - прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом, 373,75 грн. - комісії за обслуговування кредиту, 209,59 грн. - пені за несвоєчасне погашення основного боргу, 118,91 грн. - пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 19,51 грн. - 3% річних на несвоєчасне погашення основного боргу та 14,30 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, а також 4 150,64 грн. як судових витрат у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору. В обгрунтування позову було зазначено, що 28.03.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на інтернет-сторінці позивача, відповідно до умов якого відповідач погодився на встановлення йому відновлювальної кредитної лінії з максимальним розміром кредиту у розмірі 250000,00 грн. Відповідач отримав вказані кошти та використав їх. Однак через виникнення простроченої заборгованості з боку відповідача має місце неналежне виконання взятих ним на себе зобов`язань, що змушує позивача в особі свого представника звернутися до суду. Згідно вимог договору комплексного банківського обслуговування відповідач був зобов`язаний використати кредит за цільовим призначенням і своєчасно та в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити нараховані проценти та інші платежі, передбачені договором. Вимогами договору комплексного банківського обслуговування встановлений обов`язок відповідача сплачувати проценти у порядку та розмірах, визначених в заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії (35% річних). Через те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання вищевказаного договору позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді від 17.07.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову до першого судового засідання (а.с.55). Ухвалою суду від 24.08.2023 року розгляд справи було відкладено через неявку належним чином повідомленого відповідача по справі та встановлено відсутність відзиву у справі (а.с.69). 23.08.2023 року представник позивача за довіреністю звернувся до суду засобами поштового зв`язку із заявою, в якій просив слухати справу за відсутністю позивача та його представника, підтримав позовні вимоги, надав згоду на заочний розгляд справи, додатково повідомивши, що термін дії виданої відповідачу картки сплинув 28.02.2023 року (а.с.65-68). Про день, час та місце судового засідання позивач повідомлявся належним чином (а.с.74). Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.75-76), причини неявки суду не повідомив, клопотань для вирішення складом суду не подавав. Враховуючи неявку сторін по справі, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки такий дозвіл надав представник позивача при розгляді справи в суді. Вирішуючи справу по суті, суд встановлює наступні обставини. 28.03.2018 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області та відповідачем [PERSON] був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого відповідач приєднався до нього, надавши власноруч підписану заяву про приєднання №438510411 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Разом із вказаною заявою відповідач підписав заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії з максимальним розміром кредиту у сумі 250000,00 грн. строком кредитування до 60 місяців. Також в цей же день відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого було встановлено, що користування коштами позивача є платним з фіксованою процентною ставкою за їх користування, яке становить 35% річних на залишок коштів по кредиту на кінець кожного розрахункового періоду (а.с.43-45). Інші особливості дії вказаного договору були зазначені у договору комплексного банківського обслуговування у позивача (а.с.39-42), яким визначалися порядок надання кредиту, порядок сплати процентів, порядок дій у випадку неналежного виконання або невиконання умов договору комплексного банківського обслуговування відповідачем. При цьому вказані умови відповідач не підписував, однак у заяві про приєднання погодився із ознайомлення з ними станом на 18.03.2018 року. Позивач кредит у формі відновлювальної кредитної лінії відповідачу надав, що підтверджується розрахунком заборгованості за основним боргом, процентами, комісією та іншими платежами, наданими АТ «Ощадбанк» (а.с.7-13). Таким чином судом встановлено, що позивач кредитні кошти отримав та банку не повернув. Також судом встановлюється, що договір між сторонами припинив свою дію 28.02.2023 року, коли закінчилася дія виданої позивачем відповідачу картки для виконання вказаного договору (а.с.65) та сплив строк його укладання, зазначений в договорі приєднання №438510411 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з додатками до нього. Таким чином, вимога позивача стосується вже припиненого між сторонами договору, вимоги за яким не були виконанні. Підсумовуючи викладене, суд встановлює, що вимоги позивача щодо стягнення 241324,55 грн. - загальної суми заборгованості та 34977,29 грн. - загальної суми процентів за користування кредитом, а всього в цій частині у розмірі 276301,84 грн. підлягають задоволенню та стягненню з відповідача. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника проценти від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відносно стягнення з відповідача заявленої вимоги щодо стягнення комісії у сумі 373,75 грн. суд зазначає наступне. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорів про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договору матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником. Оскільки обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Позичальник сплачує відсотки за користування кредитними коштами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику». Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки суперечать положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відносно вимог позивача про стягнення нарахованої пені за несвоєчасне погашення боргу у розмірі 209,59 грн., яка утворилася станом на 24.12.2019 року, пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, у розмірі 118,91 грн., яка утворилася 26.12.2019 року, 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України на суму прострочення основного боргу у розмірі 19,51 грн., 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України на суму нарахованих та несплачених процентів у розмірі 14,30 грн., суд зазначає, що усі вказані витрати відносять до штрафних санкцій, які пов`язані з невиконням відповідачем взятих на себе зобов`язань. В той же час задовольнити вимоги позивача в цій частині суд не може, виходячи з наступного. 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року, і який діяв на час відкриття провадження у справі. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідача. Таким чином вимоги позивача у вказаній частині не можуть бути задоволені. Крім цього, що вказаних платежів суд окремо зазначає, що відповідно до наданого розрахунку самим позивачем встановлено, що станом на 02.05.2022 року відповідач не мав перед позивачем боргових зобов`язань за вищевказаним договором (а.с.10-11) через відсутність непогашеного боргу та необхідності сплати як процентів, так і інших платежів по кредиту, що вказує, відповідно до порядку стягнення платежів (спочатку пеня, потім прострочені проценти, прострочене тіло кредиту, поточні проценти та поточне тіло кредиту) станом на 02.05.2022 року відповідач не міг мати перед позивачем заборгованість як по пені, так і 3% річних, які, до того ж, у період з 02.05.2022 року не могли бути нараховані. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача є обгрунтованими лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом у загальному розмірі 275973,34 грн., оскільки із отриманої вище суми у розмірі 276301,84 грн. слід відняти самим позивачем враховану у його розрахунок суму незаконно нарахованої комісії у сумі 328,50 грн. В іншій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача заявлених судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 4150,64 грн., суд зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в даній справі, враховуючи задоволення позовних вимог у розмірі 99,73 % від первинно заявлених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 99,73 % від сплаченого судового збору у розмірі 4150,64 грн., що становить 4139,43 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial