Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

У квітні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Пролигін В.А. з даним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконавчий напис № 5343, вчинений 03.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокією Юріївною. В обґрунтування позовних вимог зазначив, щопозивачу стало відомо, що на підставі виконавчого напису № 5343, вчиненого 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. про стягнення зі [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в сумі 348354,71 грн, відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Вважає, що оспорюваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з грубим порушенням вимог ст. 87, ст. 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року №296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 оскільки приватний нотаріус,не перевірив документів, що підтверджують безспірність заборгованості, надані стягувачем для вчинення виконавчого напису, зокрема, не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності боргу, при цьому, наголосивши, що у позивача відсутня заборгованість за кредитним договором, оскільки відбулося її стягнення в судовому порядку шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме, на належний позивачу на праві власності автомобільмарки FordFocus, д.н.з [NUMBER] . Крім того, зазначив, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус керувався пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який було на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису визнано нечинним та незаконним, тобто, вчинив оспорюваний виконавчий напис на борговому документі, який не посвідчений нотаріально. Таким чином, враховуючи вищенаведене, посилаючись на факти необхідності дотримання вимог ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 при вчиненні виконавчого напису нотаріусами позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав. Одночасно з позовною заявою представником позивача подано клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. 15.04.2021 представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021дана заява надійшла в провадження судді СіромашенкоН.В. Ухвалою суду від 19.04.2021заяву про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано у Приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Бершадського С.М. належним чином засвідчену копію виконавчого напису № 5343, вчиненого 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю.Витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. належним чином засвідчену копію виконавчого напису № 5343, вчиненого 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. Ухвалою суду від 08.06.2021 за заявою представника позивача від 03.06.2021 вжито заходи забезпечення позову. 02.11.2021, засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що відповідачем були дотримані всі вимоги законодавства для вчинення виконавчого напису нотаріусом, надано документи, які підтверджують безспірність заборгованості, передбачені п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172. 27.03.2023, засобами поштового зв`язку, на виконання ухвали суду від 19.04.2021 про витребування документів від приватного нотаріуса та приватного виконавця надійшли витребувані судом документи. В подальшому, у судове засідання, призначене на 06.09.2023, позивач та його представник не з`явилися, сповіщеніналежним чином про час та місце слухання справи, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не відомі. Треті особи, також, про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились, пояснень щодо позову чи відзиву не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.10.2007 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2706/1007/64-370,за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 19685,00 доларів США для придбання автомобіля, а позивач взяв на себе зобов`язання повернути наданий кредит у повному обсязі зі сплатою13,5% річних за користування кредитом, на строк з 03.10.2007 по 03.10.2014. Згідно з п. 2.1. кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язання за кредитом є заставаавтомобіля марки FordFocus, д.н.з [NUMBER] , належного позивачу на праві власності. Умови передачі майна в заставу, звернення стягнення на заставлене майно регулюється чинним законодавством та договором застави, що укладається між банком і позичальником (п.2.2 договору). Також, як свідчать матеріали справи, 15.10.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінило назву на ВАТ «Сведбанк». 30.04.2009 ВАТ «Сведбанк» змінило назву на ПАТ «Сведбанк». 02.02.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір Факторингу №11,на підставі якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором,в тому числі яким забезпечено виконання зобов`язання. При цьому судом встановлено, що заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.06.2015 у справі №398/7166/14-ц за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2706/1007/64-370 звернуто стягнення на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» на предмет застави: автомобіль: Тип ТЗ: легковий хетчбек; Марка: Ford; Модель: Focus; Номер кузова: [NUMBER] ; Рік випуску: 2007; Державний реєстраційний номер: [NUMBER] , якийналежить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданий 02 жовтня 2007 року УДАІ ТУ МВС України в м. Києві, шляхом продажу вказаного автомобіля та укладення від імені [PERSON] . Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем (в особі уповноваженого представника ТОВ «Вердикт Фінанс). В подальшому, у жовтні 2017 року ТОВ «Вердикт Фінанс» знову звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 2706/1007/64-370 від 03.10.2007, яка станом на 19.10.2017 складає 83398,39 грн. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.08.2018у справі №398/3731/17 у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що факт вилучення від боржника предмету застави для його подальшої реалізації породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку. Ухилення від вчинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Доказів вжиття позивачем подальших заходів для виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави матеріали справи не містять. А відтак не доведена сума заборгованості, яка нарахована після судового рішення, яким вирішено питання про стягнення заборгованості у вигляді звернення стягнення на предмет застави. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28.12.2018 у справі №398/3731/17 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Кропивницький апеляційний суд, відмовляючи ТОВ «Вердикт Фінанс» у задоволенні вимог апеляційної скарги, зазначив, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет застави судом не зазначено суму заборгованості за кредитним зобов`язанням в рахунок якої звернуто стягнення. Разом з тим, судове рішення не містить висновків того, що за рахунок заставного майна може бути стягнута лише частина кредитної заборгованості. Більш того, пред`являючи даний позов ТОВ «Вердикт Фінанс» зазначено, що звернення стягнення за рішенням від 03 червня 2015 року відбулося в рахунок погашення кредитної заборгованість в розмірі 406864,76 грн, з яких: 157277,24 грн- заборгованість по основній сумі кредиту, 93410,69 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги,39692,87 грн - нараховані відсотки (з моменту переуступки по 05.12.2013), 111765,66 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання та 4718,30 грн - 3% річних від простроченої суми. Тобто, в даному випадку відбулося дострокове стягнення кредитної заборгованості [PERSON] , яку фактично визначено в ціну заставного майна. За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом у цій справі встановлено, що у позивача відсутня заборгованість за кредитним договором, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Разом з цим, судом встановлено, що 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис № 5343 про стягнення зі [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 2706/1007/64-370 від 03.10.2007, укладеним з ПАТ «Сведбанк» правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитними договорами 11 від 02.02.2012 є ТОВ «Вердикт Фінанс» правонаступником усіх прав та обов`язків якого,на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитними договорами 17-07/2020 від 17.07.2020 є ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованість за кредитним договором № 2706/1007/64-370 від 03.10.2007. За змістом виконавчого напису стягнення заборгованості проводиться за період з 17.07.2020 по 01.12.2020 та складає 347354,71 грн, в тому числі: 157277,24 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 190077,47 грн - сума заборгованості за відсотками та комісіями. За вчинення виконавчого напису стягнуто плати із Стягувача в розмірі 1000,00 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню - 348354,71 грн. 15.01.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Бершадським С.М. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER], яке відкрито з примусового виконання виконавчого напису № 5343 вчиненого 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно з п.2.1. пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків в банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Таким чином, з огляду на викладене вище, з урахуванням вимог чинного законодавства, судом встановлено, що виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом на борговому документі, заборгованість за яким вже погашена. При цьому, слід звернути увагу, що з наданих приватним нотаріусом до суду документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, вбачається, що відповідачем для вчинення виконавчого напису, нотаріусу надано лише заяву про вчинення виконавчого напису, кредитний договір № 2706/1007/64-370 від 03.10.2007, виписку з особового рахунку № [NUMBER] [PERSON] , Претензія ТОВ «Вердикт Капітал» № [NUMBER] від 01.12.2020.Відтак, відповідачем надано документи для вчинення виконавчого напису не в повному обсязі. При цьому, відповідно до підпункту 2.2. Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Крім того, досліджуючи правові підстави вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, слід звернути увагу, що підпунктами3.2.,3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІПорядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року №296/5передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Так, відповідно до пункту 2 Переліку документів № 1172 (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів») для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений заборгованості. Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Як вбачається з преамбули оспорюваного виконавчого напису, останній вчинений 03.12.2020приватним нотаріусом на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат`тапункту 2Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Таким чином, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, редакція Переліку вже не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу кредитного договору. В той же час, з огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення пункту 1 Переліку № 1172 який регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Тобто, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, редакція Переліку передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Наявний у матеріалах справи кредитний договір № 2706/1007/64-370 від 03.10.2007 не є нотаріально посвідченим, відтак, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. За таких обставин, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладених у простій письмовій формі вже не чинні, а тому, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Таким чином, оскільки редакція Переліку на час вчинення виконавчого напису стосувалася лише нотаріально посвідчених договорів, а оскільки, такого між позивачем та банкомне укладалося,то у нотаріуса були відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження №12-5гс21), оскільки, у судовому порядку постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Укладений між первісним кредитором та позивачем кредитний договір, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому, в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 визначено наступну правову позицію: «Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню». З огляду на викладене вище, досліджуючи правові підстави вчиненого оскаржуваного виконавчого напису, який, зокрема, ґрунтувався на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 в редакції від 29.06.1999, у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису, адже, нотаріус позбавлений можливості вчиняти такі написи щодо правочину, який не був нотаріально посвідчений, що є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. За таких обставин, посилання відповідача у відзиві, щодля вчинення виконавчого напису нотаріусу надано документи, які підтверджують безспірність заборгованості, згідно п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 №1172 є необґрунтованими та безпідставними. В той же час, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевірив, чи поданостягувачемна обґрунтування стягнення документи, визначені п. 1 Переліку документівза якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусівта вчинив виконавчий напис. Вищевикладені факти порушують рівність кредитора та боржника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним чином позицію сторони стягувача, як заінтересованої особи перед нотаріусом на шкоду законним інтересам боржника. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17 безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат»у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 у справі № 910/13233/17, також, наголошено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним упостанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018, справа № 61-154св18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17. За загальним правилом статей15,16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормамист. 76 ЦПК Українивизначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 77-79 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення, оскільки, на момент вчинення нотаріальної дії у нотаріуса не було належних доказів безспірності заборгованості та у разі вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. За умовами ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908,00грн та 454,00 грн за подання зави про забезпечення позову, а разом 1362,00 грн,які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved