Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати майно спільним майном подружжя та визнати право власності на майно. В березні 2019 року позивачка уточнила позовні вимоги. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , який був зареєстрований на його ім`я на підставі договору купівлі-продажу майна №18433 від 24.04.1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі. Також, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року була визнана дійсною угода купівлі-продажу житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] , та визнано за [PERSON] право приватної власності на вказаний будинок. Позивач [PERSON] з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, від якого в них народилось двоє дітей. Вказаний шлюб був розірваний 07.02.1995 року, однак з січня 1996 року вони відновили подружні відносини, що також підтверджується актом, складеним депутатом Першотравневої сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області, який складений, в тому числі, за результатами опиту сусідів. 24.04.1997 року [PERSON] з [PERSON] за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS] . Як стверджує позивачка, на час постановлення рішення суду 12.07.2004 року про визнання права власності на майно за [PERSON] вона із [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за вказаною вище адресою, в тому числі, до дня його смерті, виховували дітей. Відповідно до довідки Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 2263 від 26.10.2015 року [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, позивачка, вважаючи, що спадковим майном, яке залишилось після смерті [PERSON] є лише частина житлового будинку по [ADDRESS] , на яку можуть претендувати відповідачі і звернулась до суду із позовними вимогами. В уточненій позовній заяві [PERSON] просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] , померлим [INFO] з січня 1996 р. по день його смерті - [INFO] ; визнати індивідуальний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] спільним майном [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення, в яких вказав, що позивачка- його матір бажає заволодіти часткою батьківського будинку, тобто хоче позбавити його майна, яке він із сестрою повинні успадкувати після смерті батька. Після розірвання шлюбу батьки ніколи не підтримували подружніх стосунків і у цивільному шлюбі між собою не перебували. Матір залишилася проживати у будинку, оскільки не мала іншого житла та була зареєстрована у вказаному житлі. Вони не називали один одного чоловіком і жінкою, не підтримували стосунків, що притаманні чоловіку і жінці, ночували в різних кімнатах, не вели спільне господарства, не мали спільного бюджету. У батьків після розірвання шлюбу були вкрай напружені стосунки та позивач зверталася до органів внутрішніх справи з заявами стосовно батька. Позивачка проживала в батьківському будинку вимушено, не підтримуючи з батьком нормальних стосунків. На момент набуття будинку у 1997р. діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який на відміну від, Сімейного кодексу 2004р., не мав згадки про спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Стосовно акту, наданого позивачкою, сусіди пояснили, що вказаний акт вони підписали на прохання позивачки, яка їм сказала, що якщо вони його не підпишуть, то її виженуть з будинку. У зв`язку із тим, що батьки не проживали однією сім`єю після розірвання шлюбу у 1995 році, не мали стосунків, що притаманні справжньому подружжю, а будинок був придбаний у 1997р., коли діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Редванська Н.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник відповідач - адвокат Тищенко С.Ю., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували на підставах, викладених вище у запереченні. Крім того, адвокат Тищенко С.Ю. надав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги повністю та не заперечувала проти їх задоволення, в подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що в книзі реєстрації та актів цивільного стану про смерть виконавчого комітету Курячелозівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області вчинено актовий запис за № 19 та повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 15.07.2015 р. (т.1 а.с.7). Позивачка [PERSON] із [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, який був розірваний 07.02.1995 року (т.1 а.с.8). Спадкоємцями першої черги на спадщину, що відкрилась в відповідності зі ст.1261 УК України було два спадкоємця - [PERSON] син спадкодавця, [PERSON] донька спадкодавця, які у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (т.2 а.с.23, 24). Згідно договору купівлі-продажу майна №18433 від 24.04.1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений договір зареєстрований в Комінтернівському РБТІ (реєстровий номер 6-114-116, інвентаризаційна справа №3020). (т.1 а.с.10-12). Рішенням Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області №89-ХХІІІ від 30.03.2000 року вулиця Комсомольська була перейменована в Центральну. (т.1 а.с.23). Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року була визнана дійсною угода купівлі-продажу житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] , та визнано за [PERSON] право приватної власності на вказаний будинок (т.1 а.с. 21-22). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, датою прийняття рішення про державну реєстрацію значиться 19.10.2004 року та підставою виникнення права власності вказано Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р., відомості про інші речові права відсутні. В запереченнях на позовну заяву, відповідачі зазначили, що права і обов`язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, часом набуття якого визначений 1997 рік, тому правовий режим майна (будинку), придбаного у 1997 році, і правовідносини між [PERSON] та [PERSON] із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, оскілки нормами КпШС не було визначено взагалі поняття фактичних шлюбних відносин. Разом з тим, аналізуючи дані доводи, суд виходить з наданих документів, а саме технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] , згідно з яким котельня, навіс літ. Д, сарай літ Е, сарай літ. Ж, навіс лід. З, гараж літ. Н, літня кухня, веранда збідовані в 2000-2001 роках, що спростовує заперечення відповідачів, що єдиною підставою для виникнення у померлого [PERSON] права власності на будинок був лише договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі, оскільки матеріалами справи встановлено, що саме на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р. [PERSON] набув право власності на майно, збудоване ним після придбання будинку. Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ця позиція також узгоджується із положеннями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 р. (із змінами, внесеними згідно Постанов Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в пункті 9 якої визначено, що необхідно врахувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації. Вирішуючи даний спір суд виходить із того, що на момент набуття права власності на спірний будинок [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, грошові кошти на придбання будинку та його перебудову збирали разом, а тому він придбаний за рахунок їх спільної праці. При цьому, суд враховує норми ст.17 Закону України «Про власність», які були чинними на момент на буття у власність будинку у 1997 році, а також норми ЦК України в ред. 2004 року, які були чинними на момент постановлення рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р. про визнання за [PERSON] права власності на даний будинок. Суд враховує пояснення представника позивачки про те, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , вони залишились спільно проживати у будинку [ADDRESS] . Також, в судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами те, що подружжя [PERSON] перебувало у зареєстрованому шлюбі з 1979 року по 1995 рік, під час якого в них народилось двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Подружжя [PERSON] , працюючи на Комінтернівській птахофабриці отримали житло, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій проживали до моменту купівлі спірного будинку. В 2000-2001 році, [PERSON] та [PERSON] здійснили перебудову будинку, побудувавши котельню, навіс літ. Д, сарай літ Е, сарай літ. Ж, навіс лід. З, гараж літ. Н, літню кухню, рік побудови яких позначений в технічному паспорті , виготовленому Комінтернівським РБТІ станом на 02.05.2004 року. Твердження позивачки про те, що перебудова будинку здійснювалась за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири 14.11.2001року, згідно якого [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] , отриману сім`єю [PERSON] у власність шляхом приватизації, та іншого майна за ці грошові кошти не придбавав. Крім того, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Суд вважає, що у даній справі підлягають застосовуванню норми Сімейного кодексу України, оскільки відносини між [PERSON] та [PERSON] як подружжя припинились лише через смерть [PERSON] у 2015 році, отже були триваючими. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист\~права приватної власності»). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Суд враховує те, що [PERSON] з 1996 року по теперішній час зареєстрована та фактично проживає у спірному будинку. З метою встановлення фактичних обставин справи, в судовому засіданні були допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив суду, що сім`ю [PERSON] знає з 1994 року. Він працював бригадиром на фабриці, а подружжя [PERSON] працювало в його бригаді. В 2004-2011 р.р. він не знав, що в той період вони були розлучені, оскільки конфліктів між ними на роботі не було. [PERSON] про [PERSON] вживав словосполучення: «Моя Віра». [PERSON] зловживав алкогольними напоями, тому коли він міг не вийти на роботу, [PERSON] виконувала в ці дні роботу за двох, прикриваючи чоловіка. На протязі всіх років свідок сприймав їх як подружжя та сумнівів в тому, що в них саме подружні відносини, не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона знайома зі сторонами по справі, оскільки вони проживають по-сусідству. Сім`ю [PERSON] вона знає з 1987 року, так як вони разом працювали на птахофабриці. Ліневичи проживали в одному будинку, разом господарювали, були як звичайна сім`я, періодично конфліктували, разом робили проводи сина в армію. Після купівлі будинку, [PERSON] через рік-два зробили добудову, як їй відомо, в них все було спільне. Покійний [PERSON] зловживав алкогольними напоями та він вчиняв сварки, по цих фактах до них приїжджала поліція. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка в 2015 році складала акт про те, що [PERSON] із [PERSON] проживали сім`єю, пояснила суду, що в будинку [PERSON] вона не була, однак зовні будинок та подвір`я були в порядку. Акт вона складала на підставі пояснень сусідів про те, що Ліневичі проживали однією сім`єю. Про сварки між ними, їй нічого невідомо. З пояснень в неї склалось враження, що Ліневичі проживали разом як сім`я, вели спільне господарство, разом ростили дітей, піклувались один про одного як подружжя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який одночасно підписав акт про те, що [PERSON] із [PERSON] не підтримували супружні відносини, а також акт позивачки про те, що вона із [PERSON] проживали сім`єю, пояснив суду, що сім`ю [PERSON] знає давно, оскільки вони проживають по-сусідству. В той час, коли подружжя [PERSON] купили будинок, він вже проживав по [ADDRESS] в своєму будинку. Подружжя [PERSON] проживало в сусідньому будинку разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] , проживали як сім`я та утримували домашнє господарство. Батьки проводжали сина [PERSON] в армію, а потім купували йому автомобілі. В основному, в них були сварки через те, що [PERSON] зловживав алкогольними напоями. Натомість, утриманням господарства займалась [PERSON] , а після смерті чоловіка проживала в будинку із сином. Оцінюючи зазначені пояснення свідків, суд вважає їх послідовними та такими, що узгоджуються із іншими матеріалами справи. При цьому, суд критично оцінює твердження відповідача про те, що свідки не могли знати про дійсну суть відносин подружжя [PERSON] , оскільки зазначені свідки багато років знали [PERSON] та [PERSON] та їх показання не є суперечливими та у суду не має підстав, поза розумним сумнівом вважати їх неправдивими. Суд надає критичну оцінку поясненням свідка [PERSON] , оскільки остання з 2010 р. зустрічається з відповідачем [PERSON] , тому може бути заінтересованою особою по справі, крім того, свідок пояснила, що мешкала у спірному будинку лише півроку, отже не може надати точний опис відносин між позивачкою та померлим [PERSON] напротязі тривалого часу. Разом з тим, суд критично оцінює акт, складений мешканцями с. Першотравневе 15.12.2014 року про те, що після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] спільне господарство не вели, проживали окремо, мали конфліктні відносини, оскільки вказані в акті особи, за виключенням [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні не допитувались по даним обставинам, свої показання суду не надавали. Крім того, даний акт, з урахуванням інших доказів по справі, суперечить ним. Також суд не приймає в якості доказів, фотознімки надані відповідачем [PERSON] , на яких позивачка зображена без чоловіка [PERSON] , а з іншими особами, оскільки вказані фотознімки не спростовують та не підтверджують обставини спору. Відповідно до довідки Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 2263 від 26.10.2015 року [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.9). Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, позов подається на загальних підставах. З огляду на вище викладене, а також встановлені під час судового розгляду фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] , померлим [INFO] з січня 1996 року по день його смерті [INFO] . На спадщину, що відкрилась в відповідності зі ст.1261 УК України було два спадкоємця першої черги: [PERSON] син спадкодавця, [PERSON] донька спадкодавця, які у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в ред. 2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. (Постанова Верховного суду України від 01.07.2015 р. справа № 6-612цс15 та від 16.12.2015 р. справа № 6-2641цс15). Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року (чинного на час виникнення спірних відносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім`ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти. Оскільки під час розгляду справи встановлено, що хоча будинок по [ADDRESS] був придбаний [PERSON] у 1997 році, однак з урахуванням прибудови за ним визнано право власності на будинок 12.07.2004 року після набрання чинності ЦК України в ред. 2004 року, а факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] підлягає встановленню, то суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про визнання будинку по [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, тому підлягають задоволенню. Таким чином, за позивачкою [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Стосовно заяви представника відповідача -адвоката Тищенко С.Ю. про застосування строків позовної давності, суд вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки представником відповідача невірно визначено початок перебігу вказаного строку. На переконання суду, з врахуванням заявлених позовних вимог, строк позовної давності у даній справі слід відраховувати з 17 червня 2015 року, тобто дати смерті [PERSON] , а позов пред`явлено до суду 11.11.2015р., тобто в межах строку позовної давності. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі\~Серявін та інші проти України\~від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі\~Руїс Торіха проти Іспанії\~від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. При таких обставинах суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовної заяви [PERSON] .

Outcome: approved