Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-13 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 24 травня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м, яку було зареєстровано за ним під час перебування сторін у шлюбі. У зв`язку з чим просить визнати спільним сумісним майном [PERSON] до [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Винниченко Л.М. від 04 липня 2023 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та постановлено: накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Винниченко Л.М. від 10 липня 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Винниченко Л.М. від 01 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. від 13 вересня 2023 року прийнято справу до свого провадження. 14 вересня 2023 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч .2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 24 травня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 20). Відповідач є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м (а.с. 60-61) Позивач просила визнати спільним сумісним майном [PERSON] до [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000). В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на придбання спірного майна під час перебування у шлюбі. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. 08 вересня 2023 року відповідач надіслав на адресу суду заяву про визнання позову, в якій визнав позов в частині визнання спірної квартири спільним сумісним майном та визнання за позивачем та відповідачем права власності на спірне майно в рівних долях. Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, предметом доказування є доведення, що грошові кошти на придбання спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. За встановлених обставин спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка". Тому позовні вимоги про визнання спільним сумісним майном підлягають задоволенню. Позивач також просила визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 Сімейного Кодексу України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що з 24 травня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000). З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя та положень ст. 17 Сімейного кодексу України, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу майна подружжя повністю. За встановлених обставин позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають задоволенню повністю: визнати спільним сумісним майном [PERSON] до [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000); визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2650015880000). При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 13 420 грн (а.с. 9) та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн (а.с. 17). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача сплачені витрати на проведення екпертної оцінки квартири у розмірі 3 000 грн (а.с. 64). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача . Відповідач подав до суду заперечення щодо стягнення з нього судових витрат, в яких зазначив, що ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна. Просив не стягувати з нього витрати на проведення екпертної оцінки квартири, оскільки позивач з метою штучного завищення ціни позову та стягнення судового збору замовив проведення експертизи. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості. Суд зазначає, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому не можуть вважатися необґрунтованими, а відтак, відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 13 956,80 грн та витрати на проведення екпертної оцінки квартири у розмірі 3 000 грн.

Outcome: approved