Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] 22.05.2023 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яким просить з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 73120,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 13064,01 грн., 3 % річних в розмірі 2301,78 грн., штраф у розмірі 3656,00 грн., пеню в розмірі 2430830,53 грн. а також стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.10.2021 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № 328, відповідно до якого позивач передала [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США в позику, а останній зобов`язався повернути кошти в строк до 27.04.2022 року. Відповідно до ч. 4 Договору позики, при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченому чинним законодавством України та вимагати повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити штраф 5 % від простроченої суми та пені 8,68 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки. Зазначила, що станом 14.05.2023 року основна сума боргу [PERSON] складає 2000,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 73120,00 грн. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, тому позивач змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 73120,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 13064,01 грн., 3 % річних в розмірі 2301,78 грн., штраф у розмірі 3656,00 грн., пеню в розмірі 2430830,53 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № 328, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США в позику, строком повернення до 27.10.2022 року (а.с. 19-20). Відповідно до ч. 4 Договору позики від 27.10.2021 року при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченому чинним законодавством України та вимагати повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити штраф 5 % від простроченої суми та пені 8,68 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості за договором позики від 27.10.2021 року, станом на 14.05.2023 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 2522972,32 грн. з якої: заборгованість за договором позики - 73120,00 грн., інфляційні витрати - 13064,01 грн., 3 % річних - 2301,78 грн., штраф - 3656,00 грн., пеня - 2430830,53 грн. (а.с. 21-22). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК). Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не оспорюється факт отримання грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені вимогою строки борг за договором позики не повернув, позовні вимоги в частині в частині стягнення суми боргу у розмірі 73120,00 грн. підлягають задоволенню. З позовної заяви вбачається, що на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому вимоги позивача про стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 2301,78 грн. за період з 27.02.2022 року по 14.05.2023 року ґрунтуються на положеннях статті 625 ЦК України. Відповідно до п. 4 Договору позики у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором позивальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 8,68 % від суми невиконаного зобов`язання за кожний календарний такого прострочення та штраф у розмірі 5 % від простроченої суми позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. До того ж, згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд в своїй постанові від 23.05.2018 року (справа № 497/2849/15-ц) вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи викладене, за змістом ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідно до положень статті 549 ЦК України позивач має право на стягнення одного виду цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а саме штрафу або пені. Разом із тим, з огляду на фактичні обставини у даній справі не підлягає стягненню із відповідача як 3 % річних у порядку статті 625 ЦК України, так і неустойка (штраф, пеня) передбачена статтею 549 ЦК України, з огляду на наступне. Позивач у позовній заяві просив суд стягнути із відповідача на його користь 3 % річних у порядку статті 625 ЦК України та неустойку (штраф, пеню) передбачену статтею 549 ЦК України за період прострочення зобов`язання з 27.02.2022 року по 14.05.2023 року. Законом України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також вказаним пунктом встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, Указом Президента України №133/2022 було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану продовжено з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України №757/2022 від 16.11.2022 строк дії воєнного стану продовжено з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента №58/2023 від 06.02.2023 строк дії воєнного стану продовжено з 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №254/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 20 травня 2023 року строком на 90 діб та Указом Президента №451/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15 листопада 2023 року. Тобто, у період за який позивач нараховує відповідачу сплату 3 % річних у порядку статті 625 ЦК України та неустойку (штраф, пеню) передбачену статтею 549 ЦК України, а саме: з 27.02.2022 року по 14.05.2023 року, на території України діяв правовий режим воєнного стану, а тому відповідач підлягає звільненню від відповідальності за прострочення зобов`язання в частині нарахування 3 % річних та неустойки (штрафу, пені) в силу положень п. 18 Перехідних положень ЦК України, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення основної суми боргу за договором позики у розмірі 73120,00 грн. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором». Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір № 12/05цс23-ФО про надання правової допомоги, попередній розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги та докази сплати вказаного гонорару у розмірі 15000,00 грн., а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн., що документально підтверджено матеріалами справи. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: partial