Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу стало відомо, що 27.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 13033, яким здійснено стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №0601/0208/88-012 від 29.02.2008р., в розмірі 3403770,65 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1 801 947, 89 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1601822,76 грн. за період з 01.07.2015 року по 05.04.2016 року на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі даного виконавчого напису ВПВР УДВС ГТУЮ у Закарпатській області 15.08.2016 року було відкрито виконавчого провадження [NUMBER], що підтверджується даними автоматизованої системи виконавчих проваджень. Щодо підстав виникнення боргу у виконавчому написі зазначено: про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості, не сплаченої в строк за кредитним договором №0601/0208/88-012 від 29.02.2008р., право вимоги за яким було відступлено стягувачу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на підставі Договору факторингу, якому, в свою чергу, право вимоги було відступлено 28.11.2012р. ПАТ «Сведбанк» на підставі Договору факторингу №15. Боржником за кредитним договором є позивач. Строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 01.07.2015 року по 05.04.2016 року. Сума заборгованості складається з: заборгованості за кредитом - 1801947,89 грн., заборгованості за користування кредитом - 1601822,76 грн. Загальна сума заборгованості становить 3403770,65 грн. Позивач вважає виконавчий напис незаконним, безпідставним та таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис суперечить вимогам чинного законодавства України. Вказує, що заборгованість за тілом кредиту в сумі 69320 доларів США та борг за відсотками 13171 доларів США, яка виникла станом на 01.10.2010 року була стягнута рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2011 року у справі №2п-9248/10, а тому стягнення тієї ж заборгованості за виконавчим написом є подвійним стягненням боргу з позивача. Позивач вважає, що вчинення вказаного виконавчого напису не відповідає вимогам загального та спеціального законодавства, яким регулюється здійснення даної процедури, зокрема у документах, на підставі яких вчинявся виконавчий напис, відсутні докази безспірності заборгованості боржника перед кредитором, документами не підтверджується безспірність розміру заборгованості, а також розмір заборгованості, визначений у виконавчому написі не відповідає дійсному боргу позивача та є явно завищеним, оскільки підстав для нарахування відсотків після припинення дії кредитного договору є неправомірним. Позивач вважає, що виконавчий напис було видано з порушеннями вимог діючого законодавства, через недотримання приписів щодо видачі нотаріусами виконавчих написів, а також спірністю вимог, на виконання яких такий напис було видано, невідповідністю фактичного боргу тому, який було визначено нотаріусом у виконавчому написі, а такий виданий після спливу строку позовної давності. На переконання позивача, виконавчий напис вчинений всупереч вимог закону, оскільки з дня виникнення права минуло понад 3 роки, такий виданий після спливу строку позовної давності. Позивач вказує на те, що у спірних правовідносинах приватний нотаріус не дотримався всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій та ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а тому вчинений з порушеннями виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, позивач, вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів чинного законодавства, без належного та юридичного підґрунтя, не існує безспірності заборгованості, яка мала існувати для вчинення такого напису нотаріусом, а відтак просить суд ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 13033 від 27.06.2016 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу таким, що не підлягає виконанню. Позиція сторін справи : В судове засідання позивач та представник позивача адвокат Маркусь М.І. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. На адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» повторно в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні численні заяви про відкладення розгляду справи. Відзив на адресу суду не надсилав. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч.4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1ст.6 даної Конвенції (§66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 05.03.2019 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи. 19.06.2019 року представником позивача подано заяву про закриття підготовчого провадження; 19.06.2019 року представником відповідача подано клопотання про витребування від приватного нотаріуса Чуловського В.А. документи на підставі яких було вчинено виконавчий напис. 15.07.2019 року від приватного нотаріуса Чуловського В.А. надійшли документи на підставі яких було вчинено виконавчий напис. 13.11.2019 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи 10.04.2020 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи 20.10.2020 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи 16.02.2021 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи 09.09.2021 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи 05.11.2021 року представником позивача подано клопотання про вжиття заходів забезпечення позову; 20.07.2023 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 08.02.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 19.06.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.07.2019 року; Задоволено клопотання представника відповідача про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис вчинений 27.06.2016 р. за реєстровим № 13033 про стягнення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 0601/0208/88-12 від 29.02.2008 р. 09.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання позивача про забезпечення позову задоволено: зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №13033 від 27.06.2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 29.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 0601/0208/88-012 (кредитний договір) , згідно умов якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредитної лінії в розмірі 55 000, 00 доларів США , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних, на споживчі потреби, на строк з 29.02.2008 року по 27 лютого 2018 року. ( а.с. 9-12) 30.04.2008р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 0601/0208/88-012 про збільшення кредитної лінії до 67100 доларів США. 13.08.2008р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 0601/0208/88-012 про збільшення кредитної лінії до 75000 доларів США. В жовтні 2010 року ПАТ «Сведбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення в солідарному порядку достроково всієї суми заборгованості за кредитом через неналежне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 0601/0208/88-012. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2011 року №2п-9248/10 у справі за позовом ПАТ «Сведбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення в солідарному порядку достроково всієї суми заборгованості за кредитом, позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 0601/0208/88-012 від 29.02.2008 року в розмірі, який існував станом на 01.10.2010 року, а саме: 82491 доларів США, що становило 652503,81 грн., а також 58096,42 грн. - пені. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2011р. було встановлено, що ПАТ «Сведбанк» як кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 27.04.2010 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів не пізніше 27.05.2010 року, яке було вручено відповідачу 05.05.2010 року. Обставини встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі не підлягають повторному доказуванню при вирішенні даного спору відповідно до ст.82 ЦПК України. 02.02.2012 року на примусове виконання рішення суду по справі 2-2059/11 було видано відповідні виконавчі листи. Судом встановлено, що 26.10.2012 року головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Сухан М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа виданого Ужгородським міськрайонним судом №2-2059/11 від 02.02.2012 року. 28.11.2012 року, між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу , згідно умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками . 28.11.2012 року, між ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТзОВ " Кредитні ініціативи" було укладено договір факторингу , згідно умов якого ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступив права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками . Відповідно до зазначених договорів факторингу відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №0601/0208/88-012 від 29.02.2008 року , що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] , на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі таких договорів факторингу ПАТ «Омега Банк» (до перейменування - ПАТ «Сведбанк»), просив суд замінити стягувача з ВАТ «Сведбанк» на ТзОВ «Кредитні ініціативи» у виконавчому провадженні від 26.10.2012 року по примусовому виконанню виконавчого листа виданого Ужгородським міськрайонним судом №2-2059/11 від 02.02.2012 року, у зв`язку з переходом до ТзОВ «Кредитні ініціативи» прав кредитора у кредитних зобов`язаннях. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07.10.2013р. у справі №308/15382/13 заяву стягувача було задоволено: замінено стягувача ВАТ «Сведбанк» на ТзОВ «Кредитні ініціативи» у виконавчому провадженні від 26.10.2012 року по примусовому виконанню виконавчого листа виданого Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості в розмірі 712420,23 грн. Як встановлено судом, після стягнення з [PERSON] заборгованості в судовому порядку, ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором №0601/0208/88-012 від 29.02.2008р. Як встановлено судом, 27.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, за № 13033 про стягнення з громадянина [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (код ЄДРПОУ 35326253, місцезнаходження:04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд21, п\\р [NUMBER] в ПАТ "Альфа-Банк", МФО 300346),(далі «Стягувач»), заборгованість що виникла по Кредитному договору №0601/0208/88-012 від 29.02.2008р. , в сумі 3 403 770,65 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1 801 947, 89 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 601 822,76 грн., за період з 01.07.2015 року по 05.04.2016 року у зв`язку з тим, що позивач є боржником перед ТОВ «Кредитні ініціативи». ( а.с. 22) Приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса №13033 від 27.06.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на користь Товариства зобмеженою відповідальністю«Кредитні ініціативи» в рахунок примусового стягнення заборгованості в розмірі 3403770,65 грн. Позивач подав суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, яка 09.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду була задоволена шляхом зупинення стягнення на підставі оспорюваного в даній справі виконавчого напису. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Порядок вчинення виконавчих написів визначається положеннями Закону України «Про нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5; постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6- 887цс17, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №199/183/17, у постанові від 04 липня 2018 року у справі №757/29988/17, у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Підпунктом 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Судом встановлено, що за оспорюваним виконавчим написом з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з 01.07.2015 року по 05.04.2016 року в розмірі 3403770,65 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1 801 947, 89 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1601822,76 грн. Надаючи оцінку доводам позивача про те, що кредитний договір протягом вказаного періоду припинився, а тому підстав для стягнення з позивача відсотків за користування кредитом не було, суд виходить з наступного. Після надіслання ПАТ «Сведбанк» 27.04.2010 року позичальнику повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів не пізніше 27.05.2010 року, яке було вручено [PERSON] 05.05.2010 року, кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України право на односторонню зміну умов кредитного договору, а кредитний договір припинив свою дію. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2011 року №2п-9248/10 позов ПАТ «Сведбанк» задоволено, стягнуто заборгованість з [PERSON] в розмірі, який існував станом на 01.10.2010 року. Після зміни з ініціативи ПАТ «Сведбанк» умов кредитного договору та стягнення з позивача всієї суми заборгованості станом на 01.10.2010 року правові підстави для нарахування позивачу відсотків за користування кредитом відпали, а кредитор вправі був нараховувати тільки суми передбачені ст.625 ЦК України. Відповідна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 14.02.2018р. по справі № 564/2199/15-ц, в якій зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК України. Cуд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В оспорюваному виконавчому написі не наведено обґрунтованого розрахунку відсотків за користування кредитом, а відповідачем не спростовано доводи позивача про безпідставність стягнення з позивача відсотків у визначеному розмірі, за встановлених судом обставин щодо стягнення заборгованості правопопередником відповідача у спірних правовідносинах в судовому порядку та припинення підстав для нарахування відсотків за користування кредитом після 27.05.2010 року. Також судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. при видачі виконавчого напису не було дотримано положень ст.88 Закону України «Про нотаріат», якою визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні за змістом положення закріплені в п.3.1 п.3 гл.16 Порядку, за якими нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4 Порядку). В оскарженому виконавчому написі стягується заборгованість з [PERSON] за вимогами, з дня виникнення яких минуло більше трьох років. Як встановлено судом право вимоги правопопередника ТОВ «Кредитні ініціативи» у спірних правовідносинах виникли з 28.05.2010 року, що встановлено вище. Період стягнення заборгованості ТОВ «Кредитні ініціативи» в заяві про вчинення виконавчого напису зазначили з 01.07.2015 року по 05.04.2016 року. За таких обставин за виконавчим написом з позивача стягнуто заборгованість за правом вимоги, після виникнення якого минуло більше трьох років, зокрема на час вчинення виконавчого напису спливло більше шести років. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису №13033 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та положень Порядку, а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості та спливу строків давності за вимогами), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, аналогічна правова позиція викладена у п.95 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі №910/10374/17. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, наявні підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з порушенням нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, а також з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Таким чином, право позивача у даному випадку порушене і воно підлягає судовому захисту у спосіб, визначений позивачем, який відповідає закону. Виходячи з правової природи виконавчого напису, який є виконавчим документом, суд відповідно до заявлених позовних вимог, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, вважає за можливе застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, в момент вчинення виконавчого напису 27.06.2016 року було порушено порядок його видачі, а також сума заборгованості позивача не була безспірною, не відповідала дійсному розміру заборгованості, були відсутні правові підстави для його вчинення, а отже такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому його слід визнати таким, що не підлягає виконанню, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки Суду щодо задоволення позовних вимог, у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 704,80 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454,00 грн. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved