Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

У листопаді 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Андрощук Ю.П. з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить: визнати недійсним Договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , зареєстрований Українською біржою «Десятинная» за реєстровим № 1312 від 28.02.2000 з моменту його укладення; визнати недійсним Договір купівлі-продажу частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , від 29.11.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. за реєстровим номером № 1119 з моменту його вчинення; визнати недійсним Договір купівлі-продажу частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , від 06.12.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. за реєстровим номером № 1144 з моменту його вчинення; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] будинок під [ADDRESS] , та передати його [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) від 29.11.2018 № 44333131, прийняте державним реєстратором Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим Іваном Володимировичем про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна за суб`єктом: [PERSON] та відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 1708003680000, за номером 29185799, дата реєстрації 29.11.2018; скасувати рішення про державну реєстрацію від 06.12.2018 № 44519047, прийняте державним реєстратором Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим Іваном Володимировичем про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна за суб`єктом: [PERSON] ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 1708003680000, за номером 29360331, дата реєстрації 06.12.2018. Позовні вимоги мотивує тим, що належним позивачу нерухомим майном, а саме житловим будинком [ADDRESS] заволоділи сторонні особи на підставі договорів купівлі-продажу частини житлового будинку від 29.11.2018 та від 06.12.2018. Вказує, що спірний будинок належить сторонній особі - продавцю [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого Українською біржею «Десятинная», за реєстровим № 1312-994 від 28.02.2000, а також за договорами купівлі-продажу частини житлового будинку від 29.11.2018, укладеного нібито між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) та купівлі-продажу частини житлового будинку від 06.12.2018, укладеного нібито між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Зазначив, що спірний будинок вибув з володіння позивача поза її волею, на підставі підробленого договору № 1312-994 від 28.02.2000, який ніколи не укладався та не підписувався позивачем з відповідачем [PERSON] , тобто, її волевиявлення на укладення та підписання цього договору було відсутнє, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Тому, вважає, що оскільки законний власник нерухомого майна [PERSON] не вчиняла правочинів, спрямованих на відчуження свого нерухомого майна, договори купівлі-продажу від її імені не укладалися та не відповідають дійсності, оскільки спірне майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі договору№1312-994 від 28.02.2000, який ніколи не укладався та не підписувався нею, такі договори підлягають визнанню їх недійсними. Крім цього, враховуючи неправдиву інформацію, яка міститься в цих договорах, зокрема, невідповідність нотаріального бланку, який не посвідчувався нотаріусом, відповідно рішення та записи про реєстрацію майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є незаконними, відтак, рішення про державну реєстрацію та записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майнопідлягають скасуванню, а майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. Таким чином, позивач просить визнати недійсними вищезазначені договори, витребувати майно з чужого незаконного володіння, скасувати рішення про державну реєстрацію, записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та стягнути судові витрати з відповідачів. Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 вищевказані матеріали позовної заяви надійшли в провадження судді Сіромашенко Н. В. Ухвалою суду від 29.11.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 01.12.2021 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 24.01.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 07.09.2022 о 14:00 год. Ухвалою суду від 31.01.2022 за заявою позивача витребувано у Київському Обласному нотаріальному архіві (адреса: 08200, Київська обл., місто Ірпінь, вул. Северинівська, будинок 34) належним чином засвідчені копії документів, а саме: договори купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого біржою «Десятинна» за реєстровим номером 1312-994 від 28.02.2000, які подавалися приватному нотаріусу в якості правовстановлюючих документів при укладенні та посвідченні договорів купівлі - продажу 1/2 житлового будинку від 06.12.2018, номер в реєстрі 1144 та від 29.11.2018, номер у реєстрі 1119, посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Копейчиковим І.В. 08.12.2022, на виконання ухвали суду від 31.01.2022, надійшли витребувані судом матеріали. Ухвалою суду від 12.04.2023, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В подальшому, у судовому засіданні 05.09.2023 позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК Українинеявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням положеньст. 223 ЦПК Українисуд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення сторону позивача, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом (далі - Свідоцтво), виданого державним нотаріусом Кушніренко Л.А. Першої київської державної нотаріальної контори від 09.07.1992. Вказана обставина також підтверджена інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15.05.2019 ПБ-2019 № 765, якою зазначається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 09.07.1992 № 13н-9549. Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.03.2020 № ПБ-2020 № 393 Свідоцтво зареєстровано в Бюро 21.04.1994 за реєстровим № 35783. Крім того, за інформацією Першої київської державної нотаріальної контори від 23.05.2019 за № 4900/01-16, згідно архівних даних Першої київської державної нотаріальної контори дублікат Свідоцтва від 09 липня 1992 року за№ 13н-4549, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кушніренко Л.А. - не видавався. Разом з цим, судом встановлено, що як вбачається із Договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 29.11.2018, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) (далі - Договір 1) та з Договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 06.12.2018, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) (далі - Договір 2), відчужувані частини будинку [ADDRESS] належать [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого Українською біржею «Десятинная» за реєстровим номером 1312-994 від 28.02.2000. У відповідь на адвокатський запит адвоката позивача щодо надання копії договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» за реєстровим номером 1312-994 від 28.02.2000, Державний архів м. Києва листом від 01.02.2021 за № 063/02-12/255 повідомив, що «За описом № 2 за 2000 рік до документів фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» договору купівлі-продажу за реєстраційним номером 1312-994 від 28.02.2000 - не виявлено. У документах фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна», а саме: у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу та міни об`єктів нерухомості за 05.01.2000-16.03.2000, відомостей про укладання договору купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - не виявлено». Крім того, як вбачається із листа Державного архіву м. Києва від 01.02.2021 за № 063/02-12/255 договору купівлі-продажу за реєстраційним номером 1312-994 від 28.02.2000 за описом № 2 за 2000 рік до документів фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» не виявлено. На виконання ухвали суду від 31.01.2022 Київським Обласним державним нотаріальним архівом надано належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між позивачем та [PERSON] , зареєстрованого Українською біржою «Десятинна» за реєстровим номером 1312-994 від 28.02.2000, які подавалися приватному нотаріусу в якості правовстановлюючого документу при укладенні та посвідченні договорів купівлі - продажу 1/2 житлового будинку від 06.12.2018, номер в реєстрі 1144 та від 29.11.2018, номер у реєстрі 1119, посвідчені приватнім нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Копейчиковим І.В. Натомість, у судовому засіданні сторона позивача наголошувала, що спірний будинок вибув з володіння позивача поза її волею, на підставі підробленого договору № 1312-994 від 28.02.2000, який ніколи не укладався та не підписувався позивачем, відтак, її волевиявлення за цим договором було відсутнє. При цьому, як зауважувала позивач, вона ніколи не була членом «Товарної біржі «Українська біржа «Десятинна». Доказів щодо зворотного суду не надано. Крім цього, судом встановлено, що Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за заявою позивача порушено кримінальне провадження № 12019100100003995 за частиною 2 статті 190 КК України за фактом заволодіння 29.11.2018 невстановленими особами шляхом обману з використанням завідомо підроблених офіційних документів будинком [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з ЄРДР від 26.04.2019. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, до вказаних спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР, який діяв на час укладення оспорюваного правочину. Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Положеннями статті 44 ЦК УРСР встановлено, що повинні укладатися у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (частина перша статті 45 ЦК УРСР. Згідно частини першої статті 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Відповідно до статті 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. За змістом статті 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За недійсною угодою кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР). Відповідно до статті 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. За змістом статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, з огляду на встановлені вище судом обставини, в силу положень ст. 48 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу за реєстраційним номером 1312-994 від 28.02.2000 на підставі якого [PERSON] став власником будинку [ADDRESS] є недійсним з 28.02.2000 - з моменту його укладення (ст. 59 ЦК УРСР). Так, відповідно до положеньст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст.316, ч. 1 ст.317 ЦК Україниправом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимогст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положеньст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які за законом не можуть їм належати. Заст. 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом. Відповідно до положеньст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу пам`яток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок чи об`єктів нерухомості, які на них знаходяться з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобов`язанням власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень частини першоїстатті 388 ЦКвласник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першійстатті 388 ЦК. Відповідно до ч. 1 cт. 328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів. За ч. 4 cт. 334ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ч. 3 cт. 20Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію. Матеріали справи не містять відомостей та/або доказів того, що позивачем було вчинено правочини, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, а також не містять доказів про уповноваження будь-кого на вчинення таких дій. Під час розгляду справи позивачем та його представником надано належні та достатні докази, що Договір купівлі-продажу від 28.02.2000, укладений від імені [PERSON] , містить неправдиву інформацію та відповідно зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з порушенням чинного законодавства України. При цьому, слід звернути увагу на такі положення чинного законодавства. Відповідно до положеньст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першоюстатті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини другоїстатті 209 ЦК Українинотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленимстаттею 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першоюстатті 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу будинку за адресоюм. [ADDRESS] не відповідає дійсності, відповідно не має породжувати прав і обов`язків сторін, зазначених в цьому Договорі. Також слід звернути увагу, що відповідно до ч. 4ст. 334 ЦК Україниправа на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідност. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно дост. 2 цього Закону, в редакції, яка діяла станом на 03.07.2009, Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд, тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна. Згідност. 3 вказаного Законуречові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку встановленому цим Законом. Заст. 4 цього Законуобов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, зокрема право власності на нерухоме майно (п.1 статті 4). Відповідно дост. 5 цього ж Закону державна реєстрація прав проводиться місцевими органами державної реєстрації прав виключно за місцем знаходження нерухомого майна, а саме в містах Києві, Севастополі, місті обласного підпорядкування, районі. За п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Отже, речові права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 на об`єкти нерухомості міста Києва, реєструються КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна». Згідно із абзацом 3 ч. 1ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державними реєстраторами не розглядаються документи, оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідно дост. 10 вказаного Закону державний реєстратор, здійснюючи діяльність пов`язану з реєстрацією прав: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом. Відповідно до вимог п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015 державна реєстрація прав на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію якого проведено до 01.01.2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі записів у Реєстрі права власності на нерухоме майно, що є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). Згідност. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав у випадку, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу будинку, щодо якого виник спір, є недійсним та не може бути підставою для реєстрації права власності в 2020 році, а відтак [PERSON] не набула у встановленому Законом порядку права власності на житловий будинок. Статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно»визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав. Так, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Право власності за рішенням Мінюсту повертається згідно вимогст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно». Статтею 31-1 зазначеного Законупередбачено особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень. Відповідно до положеньст. 31-1 вказаного Законуреєстраційними діями на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як встановлено судом, позивач є повноправним власником спірного будинку, починаючи з 21.04.1994 - реєстрації Свідоцтва у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Свідоцтво на сьогоднішній день, знаходиться у позивача та не вибувало із її володіння.За інформацією Першої державної нотаріальної контори м. Києва, де позивач отримувала Свідоцтво, дублікат Свідоцтва не видавався. Третіх осіб на відчуження спірного будинку позивач не уповноважувала. А відтак, оскільки відповідач-1 не набув права власності на спірний будинок, права на укладання Договорів купівлі-продажу від 29.11.2018 та 06.12.2018, він не мав. Вказана обставина підтверджується ще й тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент вчинення вказаних правочинів за Відповідачем-1 право власності на спірний будинок зареєстрованим не було. Крім того, як вбачається із Договорів купівлі-продажу від 29.11.2018 та 06.12.2018вони посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. за реєстровим номером №1119 та № 1144. За інформацією Міністерства юстиції України від 01.03.2021, наданої у відповідь на звернення позивача, відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30.06.2020 № 800/06 на підставі пункту 1 статті 30 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчикова І.В. припинена у зв`язку з його заявою. У відповідності до статті 30-1 Закону України «Про нотаріат», 27.12.20 нотаріус Копейчиков І.В. передав документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса за 2011-2020 роки на зберігання до Київського обласного державного нотаріального архіву, де завідувач повідомила, що за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2018 рік встановлено відсутність запису щодо посвідчення нотаріусом договорів купівлі-продажу частини житлового будинку за реєстровим номером № 1119 від 29.11.18 та за реєстровим номером № 1144 від 06.12.18, про що в матеріалах справи міститься засвідчена ксерокопія відповідного листа Міністерства юстиції України. Так, за змістом статті 54 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваних правочинів (далі - Закон) нотаріуси які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Згідно статті 55 Закону угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Статтею 46-1 Закону було передбачено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомиммайном, обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. За змістом статті 52 Закону про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковимномером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. При укладенні оспорюваних Договору 1 та Договору 2 приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков І.В. проігнорував обов`язкову вимогу Закону в частині щодо використання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якому. на той час, будь-яка інформація про об`єкт нерухомого майна: будинок [ADDRESS] , була відсутня. Крім цього, відсутність у реєстрі приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчикова І.В. за 2018 рік записів щодо посвідчення ним договорів купівлі-продажу частини житлового будинку за реєстровим номером № 1119 від 29.11.2018 та за реєстровим номером № 1144 від 06.12.2018, свідчить про те, що оспорювані правочини нотаріально не посвідчувалися. За змістом статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 387 ЦК Українипередбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 6ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізуючи передбаченест. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно дост. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зіст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 81 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За положеннями ч. 1ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскількист. 81 ЦПК Українизакріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст ст. 124,129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Обґрунтовуючи судове рішення, суд бере до уваги вимогист. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення.

Outcome: approved