Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

26 вересня 2022 року, представник [PERSON] адвокат Воронцов В.Г. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, витребувати з незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0700 га, кадастровий № 5123755800:01:003:4360, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS] та припинити право власності, скасувавши запис про Державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0700 га, кадастровий № 5123755800:01:003:4360, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS] , номер запису про право власності : 21546519 від 21.07.2017 р. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна : 1309194151237), мотивуючи це тим, що позивачкою та її колишнім чоловіком [PERSON] , під час шлюбу 28.02.2007 р. придбано у власність земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 0,125 га., кадастровий № 5123755800:01:003:0592. В подальшому, вказана земельна ділянка була відчужена її колишнім чоловіком [PERSON] без згоди позивачки на користь відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу № 7-31 від 18.01.2017 року. Внаслідок незаконних дій відповідача, земельна ділянка за кадастровим номером 5123755800:01:003:0592 припинила своє існування через її поділ рішенням Виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 27.04.2017 № 128 на ділянки площею 0,07 га та 0,055 га, за заявою відповідача [PERSON] та земельним ділянкам присвоєні адреси: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5123755800:01:003:4361) та [ADDRESS] (кадастровий номер: 5123755800:01:003:4360). Вимоги про визнання договору купівлі-продажу № 7-31 від 18 січня 2017 року недійсним та поділ майна подружжя за вказаних обставин були предметом позовних вимог [PERSON] до [PERSON] у рамках справи № 509/1435/17, яка перебувала в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області, рішенням якого від 27.11.2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15.12.2021 р. - позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] задоволені повністю ; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18.01.2017 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 0,125 га., кадастровий № 5123755800:01:003:0592, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстровано у реєстрі за № 7-31 ; визнано земельні ділянки [NUMBER] площею 0,07 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4361) та [NUMBER] площею 0,055 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4360) за адресою : [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділене майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,07 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4360) за адресою : [ADDRESS] . Однак, до цього часу, право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем, який користується нею за власним бажанням, незважаючи на вищевказані рішення двох інстанцій, що суттєво обмежує право власності позивачки на вказану земельну ділянку, яке було підтверджено рішеннями першої та другої інстанцій, тому позивачка просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] вказану земельну ділянку та скасувати право власності відповідача на неї. За результатами автоматизованого розподілу, справі присвоєний номер 509/3978/22. Призначено доповідача - суддю Жижку О.В. (а.с. 29). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/3978/22 від 30 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 49). За результатами усунення недоліків позовної заяви представником позивача, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/3978/22 від 10 жовтня 2022 року, провадження у вказаній справі відкрите (а.с. 68). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/3978/22 від 17 жовтня 2022 року відмовлено задоволенні заяви представника позивачки адвоката Воронцова В.Г. про забезпечення позову (а.с. 45). Постановою Одеського апеляційного суду від 05.12.2022 р. апеляційну скаргу [PERSON] , яка подана її адвокатом Воронцовим В.Г. задоволено ; ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.10.2022 р. (суддя Жижика) скасовано та прийнято у справі нову постанову, якою заяву представника позивача [PERSON] адвоката Воронцова В.Г. про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер 5123755800:01:003:4360, розташовану за адресою : [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с. 120-121). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.2023 р. продовжено строк підготовчого провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення права власності на тридцять днів (а.с. 137). Розпорядженням керівника апарату Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.02.2023 р. № 187/23, прийнятим на підставі Рішення ВРП за № 34/0/15-23 від 09.02.2023, у зв`язку з прийняттям Наказу про відрахування зі штату Овідіопольського районного суду Одеської області [PERSON] за № 01 г-о/с від 10.02.2023 р., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 509/3978/22, за результатами якого призначено доповідача - суддю Гандзій Д.М., під головуванням якого, ухвалою від 04.04.2023 р. підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення права власності закрите, справа призначена до розгляду по суті (а.с. 142-146,153-154). Приймаючи участь в судових засіданнях представник позивачки повністю підтримав позов, який просив задовольнити, однак в подальшому в судове засідання, призначене на 06.09.2023 р. о 13:00 год, не з?явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов [PERSON] , який просив задовольнити, слухати справу за його відсутності та відсутності позивачки, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі у зв?язку з повторною неявкою в судові засідання відповідача (а.с. 164,167). Відповідач в судові засідання повторно не з?явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, за останньою відомою судові адресою місця реєстрації, що підтверджується довідкою ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 29.09.2022 р. про те, що [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим з 02.12.2009 р. за адресою : [ADDRESS] та зворотними поштовими повідомленнями з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності, відзиву або письмових пояснень суду не надав (а.с. 48,160,161,165,166). Відповідно до Постанови КЦС ВС від 10.05.2023 р. № 755/17944/18 (61-185св23) - довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв?язку «відсутній за вказаною адресою» - вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, так як зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. На підставі ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач не подав відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2,281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У рішенні у справі «Серявін та інші проти України», ЄСПЛ розглядав саме постановлення судового рішення, як дію через яку об`єктивується втручання держави в права особи та навів умови правомірності такого втручання. ЄСПЛ зокрема зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 ЄКПЛ, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22.09.1994 р., серія А № 296-A, с. 19- 20, п. 42). Хоча проблему тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з?ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria) від 10.05.2007 р., № 48191/99, п. 50)...» Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України - добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним. Постановою ВСУ від 25.05.2016 р. у справі № 6-605цс16, суд зазначив наступне : з огляду на приписи ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України - кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість, щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Незалежно від того, чи є позивач стороною оспорюванного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Аналогічні висновки були зроблені у Постанові ВСУ від 25.12.2013р. у справі № 6-94цс13. Суд звертає увагу на Рішенням КСУ від 01.12.2004 р., яким було дано визначення «охоронюваний законом інтерес»: «Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв?язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам». Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) - задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При чому, витребування майна із чужого незаконного володіння - це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до ст. 387 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктами 19,23 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбаченоо, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.11.2019 р., залишеним без змін постановою ОАС від 15.12.2021 р. було встановлено та підтверджено документально, що 28.02.1993 р. між позивачкою та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 28.02.2007 р. подружжям Пільтяєвих було придбано у власність земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] ; загальною площею 0,125 га., кадастровий № 5123755800:01:003:0592, яка була придбана у власність [PERSON] зі згоди [PERSON] та перебувала у спільній сумісній власності подружжя без виділення часток (а.с. 14-21). Рішенням Малиновського райсуду м. Одеси у справі від 31.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Жодних договорів або домовленостей щодо режиму володіння спільно нажитим майном між членами подружжя не існувало. Не було наявними ініціатив з виділення в окремі об`єкти нерухомого майна зі складу земельної ділянки за вищевказаною адресою. Так, 18.01.2017 р., за відсутності згоди позивачки, її колишнім чоловіком [PERSON] за договором купівлі-продажу № 7-31, посвідченим державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. було незаконно відчужено вказану земельну ділянку на користь відповідача [PERSON] , який 21.07.2017 р. зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, площею 0,07 га (кадастровий №. 5123755800:01:003:4360) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] (а.с. 22-23). Дізнавшись про порушення свого права власності на спільне з [PERSON] майно, позивачка [PERSON] 25.04.2017 р. звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, поділ спільного майна подружжя. За вказаним позовом, судом 16 травня 2017 року було відкрите провадження у справі № 509/1435/17. Також, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 травня 2017 року у справі № 509/1435/17 позов [PERSON] був забезпечений шляхом накладення арешту на належне [PERSON] рухоме майно, набуте під час шлюбу з позивачкою: - автомобіль марки «SsangYong Kyron» 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . - автомобіль марки «BMW», номерний знак [NUMBER] та на нерухоме майно - земельну ділянку, що була незаконно відчужена [PERSON] , загальною площею, 0,125 га., кадастровий номер: 5123755800:01:003:0592, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). В процесі руху справи № 509/1435/17, земельна ділянка за кадастровим номером: 5123755800:01:003:0592 припинила своє існування через її поділ рішенням Виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 27 квітня 2017 року № 128 на ділянки площею 0,07 га та 0,055 га, за заявою [PERSON] . Вказаним земельним ділянкам присвоєні адреси: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5123755800:01:003:4361) та [ADDRESS] (кадастровий номер: 5123755800:01:003:4360) (а.с. 9). Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/1435/17 від 27 листопада 2019 року майно, нажите подружжям Пільтяєвих, було визнане спільним сумісним майном зазначеного подружжя. Вказаним рішенням, зокрема, закріплювалося поділити майно, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, шляхом визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,07 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4360) по [ADDRESS] та права власності на автомобіль "SSANG YONG KYRON" , 2008 р. в., номер кузову (шасі, рами) [NUMBER] , д. н. з. [NUMBER] . Договір купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 7-31, був визнаний недійсним (а.с. 14-16). Не погоджуючись із зазначеним рішенням, [PERSON] та [PERSON] звернулися з апеляційними скаргами на рішення від 27 листопада 2019 року у справі № 509/1435/17 до Одеського апеляційного суду, постановою якого від 15.12.2021 р., ухваленою за результатами розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у справі № 509/1435/17 від 27 листопада 2019 року, апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] були залишені без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області - без змін (а.с. 17-21). У зв`язку із зазначеним, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/1435/17 набрало законної сили 15 грудня 2021 року. Як зазначалось вище, за змістом положень ст.ст. 317,319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов?язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння (Постанова ВС від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц). Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0700 га, кадастровий № 5123755800:01:003:4360, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , незаконно вибула з володіння позивачки поза її волею, внаслідок укладення правочину між її колишнім чоловіком, [PERSON] , та [PERSON] (відповідачем у справі). Вказаний правочин визнаний недійсним вищевказаним рішенням суду у справі № 509/1435/17, яке набрало законної сили 15 грудня 2021 року відповідно до постанови ОАСвід 15.12.2021 р. На даний момент, право власності на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1309194151237) зареєстроване за відповідачем на підставі рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 128 від 27 квітня 2017 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5104672152017 від 27 червня 2017 року як то вбачається з інформації, наявної у Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 21546519 від 21 липня 2017 року), а тому незаконно перебуває у розпорядженні та власності відповідача. Суд вважає, що незаконними діями відповідача грубо порушуються охоронювані Законом конституційні права на володіння, користування і розпорядження своєю власністю позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача. Відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У зв`язку з цим, на переконання суду, позовні вимоги [PERSON] стосовно витребування з незаконного володіння [PERSON] об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123755800:01:003:4360 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім того, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній станом на 21 липня 2017 року) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Приймаючи до уваги, що рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення реєстратором запису про право власності, однак реєстратор не уповноважений самостійно приймати рішення про зміну, припинення чи скасування речових прав відносно попереднього власника майна, суд вважає, що з метою ефективного захисту законних прав та інтересів позивачки та забезпечення можливості виконання даного рішення суду, необхідно вирішити питання про припинення речового права, а саме права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно. Тобто суд вважає необхідним припинити право власності та скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1309194151237, номер запису про право власності: 21546519 від 21.07.2017 р.

Outcome: approved