Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь борг згідно розписки від 01.07.2021 в сумі 1 200 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 01 липня 2021 року відповідач [PERSON] отримав від нього у борг грошові кошти у сумі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) гривень 00 коп., про що написав розписку. За домовленістю сторін позика була безпроцентною. Відповідно до розписки відповідач зобов`язується повернути позику до 01 липня 2023 року. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач, на даний час, не виконав, вжиті заходи досудового врегулювання спору не далі позитивного результату. А тому, він вимушений звернутися до суд з позовом про стягнення з відповідача - [PERSON] на його користь заборгованості - 1 200 000,00 грн. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.08.2023 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 11.09.2023 від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому він позовні вимоги визнав в повному обсязі щодо стягнення з нього заборгованості згідно розписки від 01.07.2021 в сумі 1 200 000,00 грн., не заперечує проти їх задоволення. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 12.09.2023 від його представника - адвоката Манзар Т.В. надійшла заява, в якій остання підтримала позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за розпискою та просила проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, 11.09.2023 року надав суду відзив, в якому повністю визнав позовні вимоги, не заперечував проти їх задоволення. Розгляд справи просив проводити без нього. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення в підготовчому засіданні виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). З аналізу наведених норм слідує, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, слід з`ясувати справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. В ході розгляду справи судом встановлено, що 01 липня 2021 року відповідач [PERSON] одержав в борг від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) гривень 00 коп., про що написав розписку. Зобов`язувався повернути кошти у строк до 01 липня 2023року. Наведені обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи оригіналом розписки від 01.07.2021 року, складеною власноруч відповідачем [PERSON] . Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів у обумовлений сторонами строк не виконав; отримані грошові кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. За правилами статей 525, 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг згідно розписки від 01.07.2021 в сумі 1 200 000,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 12 000,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved