Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Донецького національного\~медичного університету про стягнення середнього заробітку. Позовні вимоги\~ [PERSON] \~обгрунтовані тим,\~що 07\~грудня 2022\~року,\~рішенням Рівненського\~міського суду\~Рівненської області\~по справі\~№235/1197/22\~був задоволений\~його позов\~до Донецького\~національного медичного\~університету про\~поновлення на\~роботі з\~22.01.2022\~року на\~посаді асистента\~кафедри хірургічних\~дисциплін №1\~Донецького національного\~медичного університету.Даним рішенням, окрім іншого, було ухвалено допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету. 13 квітня 2023 року. 13 квітня 2023 року з електронної адреси ДНМУ позивач отримав наказ ДНМУ від 12 квітня 2023 року № 120 Про поновлення [PERSON] , яким його було поновлено на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін № 1 на 1.0 ставки за основним місцем роботи Донецького національного медичного університету на умовах раніше укладеного контракту з 22.01.2022 року. Пунктами 3 і 4 Наказу № 120 за ним закріплювалося основне робоче місце за адресою: [ADDRESS] КЗ «Центральна районна лікарня з приписом приступити до виконання посадових обов`язків асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 ДНМУ з 17.04.2023 року. Як зазначає позивач враховуючи, поряд з іншим, невирішеність питання з забезпеченням житлом, 14 квітня 2023 року він подав до ДНМУ заяву про дострокове розірвання з ним 14.04.2023 року контракту у порядку частини 1 статті 39 КЗпП України. 14 квітня 2023 року він був звільнений наказом ДНМУ від 14.04.2023 № 04/14/1-з з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін № 1 за ч.1 ст.39 КЗпП України на підставі своєї заяви. Наказом про звільнення також приписувалося виплатити йому компенсацію за 71 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 22.01.2022 по 14.04.2023. Позивач зазначає, що у порушення частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України, у день звільнення роботодавець не видав позивачу письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Лише 25 травня 2023 року від ДНМУ ним була отримана довідка від 25.05.2023 року №674, з якої стало відомо про нараховані йому ДНМУ суми для остаточного розрахунку. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 по справі №235/1197/22, яке набрало чинності та яким він був поновлений на роботі, визначений розмір його середнього заробітку для його розрахунку за час вимушеного прогулу і який складає 864 (вісімсот шістдесят чотири) грн. 85 коп. Період невиконання вказаного рішення складає 89 робочих днів (з 08.12.2022 по 11.04.2023). Таким чином, відповідно до вимог статті 236 КЗпП України за фактом затримки з боку ДНМУ виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 по справі №235/1197/22 про поновлення на роботі, роботодавець має сплатити позивачу і середній заробіток у розмірі 76971 (сімдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн.65 коп (864,85грн х 89 робочих днів). Враховуючи, що з Наказом № 120 (від 12.04.2023) [PERSON] був ознайомлений 13.04.2023року (у четвер), припис Наказу № 120 стати до роботи містив дату "17.04.2023" (понеділок), а звільнення його відповідачем було здійснене Наказом про звільнення від 14.04.2023 року (у п`ятницю), - період з 12.04.2023 по позивач також вважає вимушеним прогулом, який має бути оплачений відповідачем у розмірі 2593 (дві тисячі п`ятсот дев`яноста три) грн. 95 коп (864,85грн х 3 робочих дня). Окрім того, як слідує з Довідки № 674, у розрахунок компенсації за 71 календарний день невикористаної щорічної відпустки відповідно до Наказу про звільнення, не були узяті суми середнього заробітку, який мали сплатити за період з 08.12.2022 по 11.04.2023 (період невиконання Рішення) та за період вимушеного прогулу з 12.04.2023 (дата видання Наказу № 120 (про поновлення на роботі)) по дату звільнення - 14.04.2023 включно. Згідно розрахунку позивача у рахунковому періоді з 01.04.2022 по 31.03.2023 було 365 календарних днів та 261 робочий день у п`ятиденних робочих тижнях та з урахуванням вимог частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-ІХ. Таким чином, компенсація за 71 календарний день за Наказом про звільнення мала скласти: 864,85грн (середньоденна заробітна плата відповідно до Рішення) х 261 (робочі дні у рахунковому періоді з 01.04.2022 по 31.03.2023) : 365 (календарні дні у рахунковому періоді з 01.04.2022 по 31.03.2023) х 71 (календарні дніневикористаної щорічної відпустки відповідно до Наказу про звільнення) = 43908 (сорок три тисячі дев"ятсот вісім)грн. 53коп. Тоді як згідно Довідки № 674 компенсація за невикористану відпустку склала 43 790,67грн., що на 117 (сто сімнадцять) грн. 86коп. менше. Оскільки звільнення позивача з роботи відбулось 14.04.2023 року, розрахунок з ним не проведено і по даний час, позивач стверджує, що розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати йому остаточного розрахунку відповідачем за період з 15.04.2023 по 06.09.2023 складе наступну суму: 864,85грн. (середньоденна заробітна плата відповідно до рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 по справі №235/1197/22) х 145 (календарних днів з 15.04.2023 (наступної дати після звільнення) по 06.09.2023 (день ухвалення рішення) = 125 403 (сто двадцять п`ять тисяч чотириста три) грн. 25коп. Ухвалою суду від 07 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 30 червня 2023 року, з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень.. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі від представника відповідача не надходило, відзиву на позову заяву [PERSON] до суду не подано. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Суд ухвалив, здійснювати заочний розгляд справи. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено із копії рішення Рівненського міського суду Рівненської області, що позов [PERSON] до Донецького національного медичного університету про поновлення на роботі задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. ректора Донецького національного медичного університету від 21.01.2022 року № 32 «Про звільненя [PERSON] з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету». Поновлено [PERSON] на роботі з 22.01.2022 року на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін № 1 Донецького національного медичного університету . Стягнуто з Донецького національного медичного університету на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22.01.2022 року по 07.12.2022 року в розмірі 196957,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Рішення суду набрало законної сили 14 березня 2023 року. 12 квітня 2023 року наказом в.о. ректора Донецького національного медичного університету А.Анчева скасовано наказ Донецького національного медичного університету від 21.01.2022 року №32 «Про звільнення [PERSON] , асистента кафедри хірургічних дисциплін №1, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, згідно п. 2 ст. 40 КЗпПУкраїни. Поновлено [PERSON] на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 на 1,0 ставки за основним місцем роботи Донецького національного медичного університету, на умовах раніше укладеного контракту з 22.01.2022 року з окладом 8958,81+10% доплата за вислугу років (КПКВ 2301070-спеціальний фонд). Закріплено основним робочим місцем асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 ДНМУ [PERSON] [ADDRESS] КЗ « [INFO] ». Наказано приступити до виконання посадових обов`язків асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 ДНМУ з 17.04.2023 року за основним місцем роботи, зазначеному у п.3. Окрім того наказано головному бухгалтеру бухгалтерської служби виплатити [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22.01.2022 року по 07.12.2022 року в розмірі 196957,80 грн та виплатити моральну шкоду в розмірі 10000 грн, згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 року по справі №235/1197/22. Як встановлено судом із копії наказу в.о. ректора Донецького національного медичного університету А.Анчева від 14.04.2023 року № 04/14/1-з про припинення трудового договору звільнено [PERSON] , асистента кафедри хірургічних дисциплін № 1 на 1,0 ставки 14.04.2023 року у зв`язку з розірванням строкового трудового договору з ініціативи працівника, згідно ч. 1 ст. 39 КЗпП України. Компенсація за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 22.01.2022 року по 14.04.2023 року складає: щорічна основна відпустка 71 календарний день. Як вбачається із довідки № 674 від 25.05.2023 року, що видана Донецьким національним медичним університетом згiдно\~наказу №120\~вiд\~12.04.2023\~року \~на виконання\~рiшення\~Рiвненського\~мiського\~суду Рівненської\~областi\~вiд\~07\~.12.2022\~року по\~справi\~№235/1197/22\~бухгалтерською службою\~було нараховано\~ [PERSON] \~середню заробiтну\~плату за\~час вимушеного\~прогулу з\~22.01.2022\~року по\~07.12.2022\~року в\~розмiрi\~196957,80\~грн та\~моральну шкоду\~в розмiрi\~10000\~грн.\~Утримано з\~нарахованої заробiтноi\~плати податок\~на доходи\~фiзичних\~осiб\~37252,40\~грн,\~вiйськовий\~збiр\~3104,37\~грн,\~профспiлковi\~внески 1969,58\~грн.,\~та виплачено\~на банк\~164631\~грн.\~45коп. Згiдно наказу 04/14/1-з вiд 14.04.2023 про припинення трудового договору, бухгалтерською службою було нараховано компенсацiю за невикористану щорiчну вiдпустку 71 календарний день в розмiрi 43 790,67 грн., утримано податок на доходи фiзичних осiб в розмiрi 7 882,32, вiйськовий збiр 656,86грн, профспiлковi внески 437,90 грн.) виплата на банк 34 813,59 грн. Для розрахунку середньої заробiтноi плати при звiльненнi враховується заробiтна плата за перiод роботи з 01.04.2022 р по 31.03.2023 року, яка дорiвнює 616,77 грн Таким чином нараховано всього 250 748,47 перераховано на банківську картку [PERSON] 199 445,04 грн. Як встановлено судом із рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 року відповідно до довідки про заробітну плату [PERSON] середньоденна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 становить 864,85 грн. Згідно частини восьмої статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові КЦС ВС від 10.04.2023 у справі № \~ \~ \~ \~565/378/22 належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання роботодавцем негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) прирівнюється до вимушеного прогулу. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суд, наведеного у постанові ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 «вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника." Таким чином, враховуючи, що з наказом № 120 від 12.04.2023року\~ [PERSON] \~ був\~ознайомлений 13.04.2023року,\~припис Наказу № 120 стати до роботи містив дату «17.04.2023», а звільнення позивача відповідачем було здійснене Наказом про звільнення 14.04.2023 року, - період з 12.04.2023 по 14.04.2023 року є також є вимушеним прогулом, який має бути оплачений відповідачем у розмірі 2593 (дві тисячі п`ятсот дев`яноста три) грн. 95 коп (864,85грн х 3 робочих дня). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно абзацу 4 пункту 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Як слідує з Довідки № 674, у розрахунок компенсації за 71 календарний день невикористаної щорічної відпустки відповідно до Наказу про звільнення, не були узяті суми середнього заробітку, який позивачу мали сплатити за період з 08.12.2022 по 11.04.2023 (період невиконання рішення) та за період вимушеного прогулу з 12.04.2023 (дата видання Наказу № 120 про поновлення на роботі) по дату звільнення - 14.04.2023 включно. Суд погоджується із розрахунком позивача і зазначає, що у рахунковому періоді з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року було 365 календарних днів та 261 робочий день у п`ятиденних робочих тижнях та з урахуванням вимог частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 року № 2136-ІХ. Таким чином, компенсація за 71 календарний день за Наказом про звільнення мала скласти: 864,85грн (середньоденна заробітна плата відповідно до рішення) х 261 (робочі дні у рахунковому періоді з 01.04.2022 по 31.03.2023) : 365 (календарні дні у рахунковому періоді з 01.04.2022 по 31.03.2023) х 71 \~ \~ \~ \~(календарні дні невикористаної щорічної відпустки відповідно до Наказу про звільнення) = 43908 (сорок три тисячі дев"ятсот вісім)грн. 53коп. Тоді як згідно Довідки № 674 компенсація за невикористану відпустку склала 43 790,67грн., що на 117 (сто сімнадцять) грн. 86коп. менше. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати [PERSON] остаточного розрахунку відповідачем за період з 15.04.2023 по 06.09.2023 складе наступну суму: 864,85грн. (середньоденна заробітна плата відповідно до рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.12.2022 по справі №235/1197/22) х 145 (календарних днів з 15.04.2023 (наступної дати після звільнення) по 06.09.2023 = 125403 (сто двадцять п`ять тисяч чотириста три) грн. 25коп. Згідно із п.164.2.1, п.164.2 ст.164\~Податкового кодексу\~України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п.168.1.1п. 168 .1 ст.168\~Податкового кодексу\~України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, як заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . При ухваленні рішення, суд враховує те, що відповідачем, який був обізнаний з вимогами [PERSON] , не спростовані належними доказами твердження позивача про наявну заборгованість та її розмір, свого розрахунку заборгованості представником відповідача також не подано. Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 та ч.6 ст.82 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved