Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

10 листопада 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами до відповідача [PERSON] вказавши, що 05.09.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають сина : [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу син постійно проживає разом зі позивачем. Дитина знаходиться повністю на утриманні та вихованні позивача. [PERSON] повністю та всіляко приділяє дитині увагу та займається її вихованням, розвитком дитини, піклується про його здоров`я та відпочинок, про його гармонійне життя та розвиток. Дитина дуже прив`язана до матері, а тому просив суд визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] разом з нею. 18.01.2023 року відповідно до розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу невирішених судових справ, які перебували в судді Шелест І.М. справу розподілено на суддю Червонозаводського районного суду м.Харкова Шиховцову А.О. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, належні чином повідомлені про розгляд, час та місце судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (відзив) , в якій вказав, що позов визнає в повному обсязі, вважає доційльним не руйнувати дитячий життєвий ритм та спосіб життя дитини, не має жодних заперечень з приводу визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, просив провести судовий розгляд без його участі. З урахуванням цього вважає, що спір про визначення місця проживання дитини відсутній. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У відповідності до ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2013 року, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24.03.2021 року (а.с.8). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.06.2015 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 460 (а.с.5). На даний час син [PERSON] проживає та зареєстрований разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до довідки директора КЗ «Центр дитячої та юнацької творчості №5 Харківської міської ради» [PERSON] працює на посаді завідувача відділу ( а.с.9). Позивачка на обліку у нарколога та психітра не перебуває, що підтверджується довідками (а.с.9). Відповідно до характеристики КЗ «ЦДЮТ №5» [PERSON] має фахову підготовку, ділові якості, професійну компетентність, працездатна, перебуває в гарних відносина з колегами, витримана та тактовна ( а.с.10). Відповідно до довідки КЗ «ЦДЮТ №5» [PERSON] є вихованцем гуртка КЗ «ЦДЮТ №5» ( а.с.10). Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1,2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При визначенні місця проживання дитини необхідно враховувати найкращі інтереси дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, судом встановлено, що після розірвання шлюбу син постійно проживав разом з матір`ю за місцем проживання матері, де створені усі умови для проживання й розвитку дитини, та можливість забезпечувати дитину для її гармонійного розвитку. За встановлених обставин, з урахуванням принципу як найкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що проживання з матір`ю на даний час найбільше відповідає інтересам дитини, тому дійшов висновку про необхідність визначення її місця проживання з матір`ю, тому позов підлягає до задоволення. Враховуючи викладене,

Outcome: approved