Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Заявник Білоцерківська сільська рада Миргородського району Полтавської області звернувся до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа Виконавчий комітет Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , якій за життя належали: житловий будинок загальною площею 54 кв.м, земельна ділянка, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських приміщень, земельна ділянка площею 0,16 га для ведення особистого господарства, земельна ділянка площею 3,00 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. Після смерті спадкодавця житловий будинок та земельні ділянки ніхто не успадкував, тому заявник просив визнати спадщину відумерлою та передати у комунальну власність Білоцерківської територіальної громади. Представник заявника у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у заяві, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області у судове засідання повторно не з`явився, подав на адресу суду письмові пояснення у яких повністю підтримав заяву про визнання спадщини відумерлою та просив розгляд справи проводити без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, вивчивши та проаналізувавши у сукупності всі докази зібрані по справі, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до актового запису про смерть №5 від 12.01.2017, [INFO] померла [PERSON] (а.с. 31). Аналогічна інформація міститься у довідці Великобагачанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 5). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області №304 від 23.05.2023 [PERSON] , [INFO] , до дати смерті [INFO] не зверталась до Білоцерківської сільської ради для складання заповіту ( а.с. 7). Відсутність заповітів після смерті останньої також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.09.2023 приватного нотаріуса Сахарової Л.І. ( а.с. 71-72). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області №303 від 23.05.2023 [PERSON] , [INFO] , на день смерті [INFO] проживала одна за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Інших осіб, які були зареєстровані або фактично проживали з померлою за цією адресою, та які могли прийняти спадщину в силу ст. 1268 ЦК України, судом не встановлено. З листа Великобагачанської державної нотаріальної контори Східного управління Міністерства юстиції №103/01-16 від 10.05.2023 встановлено, що Великобагачанською державною нотаріальною конторою спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] , не заводилася ( а.с. 8). Відсутність заведених спадкових справ після смерті [INFO] [PERSON] підтверджується також інформацією із Спадкового реєстру ( а.с. 34-35). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ- ПЛ №020534 [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 3,00 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Білоцерківської сільської ради ( а.с. 10). Із погосподарської книги за 1991-1995 роки по с. Білоцерківка, оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні, встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] відноситься до категорії «колгоспний двір», головою двору станом на 1991-1995 роки значилася [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою проживала одна ( а.с. 49, 64, 66-68). Станом на 2011-2015 роки вищевказане домогосподарство також обліковувалося за [PERSON] , що підтверджується витягом з погосподарської книги обліку сільського населення за 2011-2015 роки №8 Білоцерківської сільської ради ( а.с. 11). Відповідно до листа №9234 від 01.08.2023 ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не видавалось (а.с. 52). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №341135504 від 01.08.2023 відомості щодо об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 54). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Миргородського району Полтавської області №450 від 27.07.2023 за об`єктом погосподарського обліку №03-0509-5 за адресою: [ADDRESS] , де проживала [PERSON] , яка померла [INFO] , значились у користуванні земельні ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських приміщень, та площею 0,16 га для ведення особистого господарства (а.с. 51). Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , значились у користуванні земельні ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських приміщень, та площею 0,16 га для ведення особистого господарства (а.с. 53). Відповідно до архівного витягу з протокольного рішення 18 сесії 21 скликання Білоцерківської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 31.03.1994, було передано безоплатно у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських приміщень, та площею 0,16 га - для ведення особистого господарства (а.с. 12). Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з частиною 1 статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Той факт, що вказане будинковолодіння є майном колгоспного двору підтверджується матеріалами справи та ніким з учасників судового розгляду не оспорюється. Із матеріалів справи судом об`єктивно встановлено та підтверджується записами у погосподарській книзі, що членом колгоспного двору станом на 15.04.1991 була [PERSON] , яка згідно норм чинного законодавства набула права власності на вказане будинковолодіння. Відповідно до положень ст. 125 КК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ( ст. 126 ЗК України). Згідно з частиною 1 статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчували право на земельну ділянку, визначались статтею 23 Земельного Кодексу України від 18.12.1990. Проте пунктом 6 Декрету Кабінету Міністрів від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" було зупинено дію ч. 3 ст. 17 та ст. 23 Земельного кодексу, якими передбачалося, що право власності на землю виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акту на право приватної власності. Якщо рішенням органу місцевого самоврядування було передано громадянину земельну ділянку, то з дня прийняття цього рішення у громадянина вже по суті виникало право власності на неї. Безпосередньо пунктом 3 Декрету встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Тобто, пунктом 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України від 25.10.2001 громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Абзацом 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25.10.2001, встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Надання дозволу на розроблення саме такої документації законом не вимагається. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] за життя набула права власності на вказані вище земельні ділянки. Відповідно до п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно зі ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Положеннями ч. 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням. Відповідно приписів ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. З дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , сплинуло більше трьох років, спадкоємців за законом або заповітом, які заявили б про прийняття спадщини, не встановлено. Спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини жодній особі свідоцтво про право власності не видано. У відповідності із ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заяви та наявність підстав для визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлою та передачу її у власність територіальної громади. Відповідно до п. 15-1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", органи місцевого самоврядування звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях - за подання заяви про визнання спадщини відумерлою, а тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved