Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Кредобанк" про визнання частково кредитного договору недійсним та стягнення коштів. Позов, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, мотивує тим, що 20 грудня 2019 року між Акціонерним товариством "Кредобанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №29092/2019, відповідно до якого АТ "Кредобанк" надав [PERSON] кредит в сумі 651993,00 грн. на строк до 19 грудня 2025 року. Вказує, що при підписанні кредитного договору №29092/2019 від 20.12.2019 року працівники банку достовірно знали та усвідомлювали, що [PERSON] є діючим військовослужбовцем, учасником бойових дій та на вимогу працівників банку [PERSON] було надано довідку з місця служби про грошове забезпечення, відтак банком не повинні були нараховуватись штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціях усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом. 04.12.2021 року АТ "Кредобанк" було видано [PERSON] довідку №154-40372/21, в якій вказано про внесення [PERSON] наступних сум: - 734067,82 грн. - сума сплаченого основного боргу; - 6,52 грн. - сума сплачених відсотків за користування кредитними коштами; - 140830,56 грн. - сума сплаченої комісії за управління кредитом. Вказує, що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що, на думку представника позивача, є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперчить ч.1 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Окрім цього, вказує, що всупереч п.15 ст.14 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" АТ "Кредобанк" були нараховані проценти та комісії. Враховуючи вищевикладене, просить визнати частково недійсним кредитний договір №29092/2019 від 20.12.2019 року, а саме: - визнати недійсною умову п.3.1 кредитного договору №29092/2019 від 20.12.2019 року, укладеного між [PERSON] та АТ "Кредобанк", за якою передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно, в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором №29092/2019 від 20.12.2019 року; - визнати недійсною умову п.3.2 кредитного договору №29092/2019 від 20.12.2019 року, укладеного між [PERSON] та АТ "Кредобанк", за якою передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти щомісячно, в терміни та розмірах визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором №29092/2019 від 20.12.2019 року, а також просить стягнути з АТ "Кредобанк" на його користь безпідставно стягнуті відсотки в сумі 6,52 грн. та безпідставно нараховану та сплачену комісію за управління кредиту у сумі 140830,56 грн. Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача АТ "Кредобанк" надійшли пояснення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Мотивує таке тим, що позивач, уклавши кредитний договір, зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним, комісії та інші платежі, передбачені кредитним договором. Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі. Щодо вимог про недійсність п.3.1 кредитного договору вказує, що позивачем не доведено факту порушення його прав, оскільки позивач до отримання кредиту отримав від відповідача всю інформацію, пов`язану з одержанням кредиту та його сукупною вартістю, відтак позивач мав фактичну можливість проаналізувати умови кредитування та всі платежі за договором і прийняти рішення, чи підписувати кредитний договір чи відмовитись від його підписання. Щодо недійсності п.3.2 кредитного договору зазначає, що умова кредитного договору щодо комісії за управління кредитом, рахунки та інші твердження позовної заяви не суперечить, а відповідає положенням цивільного законодавства України у сфері споживчого кредитування та вимогам Постанови Правління Національного банку України від 08.06.2017 року №49 "Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит", не порушує прав позичальника, як споживача банківських послуг; позивачем не доведено порушення його прав та положень ст.11, 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", інших нормативно-правових актів, оскільки відповідач виконав всі обов`язки, покладені на нього чинним законодавством під час укладення кредитного договору, умови кредитного договору не є несправедливими та відповідають вимогам чинного законодавства та відповідач не здійснював відносно позивача нечесну підприємницьку практику, не вводив в оману тощо. Щодо посилання позивача на п.15 ст.13 ЗУ "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" вказує, що банк міг застосувати вказаний пункт закону за умови долучення позивачем наступних документів: копії паспорта, ідентифікаційного коду, військового квитка, довідки про мобілізацію/довідки з військової частини, витяг з наказу про проходження військової служби, однак позивач не звертався в банк з відповідною заявою та документами відповідно і не було застосовано відповідні пільги. Окрім цього, зазначає, що позичальником виконано належним чином чином зобов`язання по кредитному договору, відтак має місце факт припинення зобов`язання його виконанням згідно ст.599 ЦК України. Позивач подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що 20.12.2019 року між Акціонерним товариством "Кредобанк" та [PERSON] укладено Кредитний договір №29092/2019. Згідно з кредитним договором [PERSON] отримав кредит у розмірі 651993 грн. 00 коп. на строк до 19 грудня 2025 року, з наступними умовами: 0,001% річних за користування кредитом, відсутністю комісії за видачу кредиту, щомісячною комісією за управління кредитом 0,9% від суми виданого кредиту і в терміни, передбаченні Кредитним договором. Зобов`язання між сторонами за вказаним договором виконані. Пунктом 3.1 Кредитного Договору передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку в порядку та строки, визначені тарифами банку, наступні комісії: комісія за видачу кредиту - відсутня; комісія за розгляд анкети - відсутня; за управління кредитом сплачується комісія в розмірі 0,9 % від суми виданого кредиту, передбаченого п. 2.1 Договору, щомісячно, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нарахована комісія. З графіку погашення заборгованості вбачається, що за період з 20.12.2019 року по 19.12.2025 року [PERSON] нараховано 422491,68 грн. процентів за управління кредитом. Пунктом 3.2 Кредитного Договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку 0,001% річних. З графіку погашення заборгованості вбачається, що за період з 20.12.2019 року по 19.12.2025 року [PERSON] нараховано 20,12 грн. процентів за користування кредитом. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20.12.2022 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено; витребувано у Акціонерного товариства "Кредобанк", яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Сахарова, буд.78, первинні документи, які були надані [PERSON] для укладення договору від 20.12.2019 року №29092/2019. На виконання вищевказаної ухвали АТ "Кредобанк" надано суду первинні документи,\~які були\~надані [PERSON] \~для укладення\~договору від\~20.12.2019\~року №29092/2019, а саме: завірена [PERSON] копія паспорта серії [NUMBER] , виданого Золочівським РВ УМВС України у Львівській області 29.01.1997 року та картки ФОПП від 30.07.2003 року, завірена [PERSON] копія паспорта серії [NUMBER] , виданого Золочівським РВ УМВС України у Львівській області 01.08.2002 року та картки ФОПП від 30.07.2003 року, копія Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 20.07.2002 року, довідка за вих.№305/686 від 10.12.2019 року, заява [PERSON] від 20.12.2019 року, копія посвідчення серії [NUMBER] від 12.01.2015 року. Згідно Довідки вих.№305/686 від 10.12.2019 року, виданої начальником Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України [PERSON] проходить військову службу в Збройних Силах України на посаді військовослужбовця. Як вбачається з Посвідчення офіцера серії [NUMBER] , виданого Військовою частиною [NUMBER] 07.09.2020 року, [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України на посаді начальника режимної служби військової частини [NUMBER] . Окрім цього, відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 12.01.2015 року [PERSON] є ветераном війни - учасником бойових дій. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи. Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно із Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (підпункт третій пункту 4 розділу І; далі - Закон № 1275-VII), статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу та Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах від 01 жовтня 2015 року N 322/2/8417 «Щодо особливого періоду», від 20 жовтня 2016 року N 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації без прийняття рішення щодо проведення демобілізації не припиняє особливий період. Відповідне рішення уповноваженою особою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. В Прикінцевих положеннях Закону № 1275-VII є пряма вказівка про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям - з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізаціїі до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Відповідно до частини другої статті 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Враховуючи, що пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям та членам їх сімей на певний конкретно визначений період скасовано відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій, цю норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність особи на певний час. Відповідно до п. 1, 4 і 6 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017№ 49 ці Правила встановлюють для банків України методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит. Банк розраховує загальну вартість кредиту для споживача (далі - загальна вартість кредиту) у грошовому виразі згідно з методикою розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, наведеною в додатку 1 до цих Правил. Банк розраховує реальну річну процентну ставку за договором про споживчий кредит (далі - реальна річна процентна ставка) у процентах згідно з методикою розрахунку реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, наведеною в додатку 3 до цих Правил. Отже, нарахування банком комісії за управління кредитом [PERSON] , як військовослужбовцю, у період з 20.12.2019 по 19.12.2025 на загальну суму 422491,68 грн., та нарахування банком процентів за користування кредитом [PERSON] , як військовослужбовцю, у період з 20.12.2019 по 19.12.2025 на загальну суму 20,12 грн. суд вважає необґрунтованими та такими, що є незаконними та суперечать Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідачем не спростовано той факт, що на час укладення договору позивач був учасником бойових дій і нарахування процентів за управління кредитом та користування кредитом позивачу як військовослужбовцю є незаконним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Положення оспорюваного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді винагороди за управління кредитом (пункт 3.1 кредитного договору) та сплати відсотків за користування кредитом є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 4,5 статті 216 ЦК України). Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав. У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо положень договору, якими передбачене нарахування та сплата комісії за кредит та сплата відсотків за користування кредитом. Окрім цього, як вбачається з Довідки №154-4025/21 від 07.12.2021 року, виданої АТ "Кредобанк" 03.12.2021 року позичальник [PERSON] повністю виконав боргові зобов`язання за Кредитним договором №29092/2019 від 20.12.2019 року. Згідно Довідки №154-40372/21 від 07.12.2021 року [PERSON] за період з 20.12.2019 року по 04.12.2021 року сплатив АТ "Кредобанк" такі суми основного боргу, відсотків за користування кредитними коштами та комісії згідно Кредитного договору №29092/2019 від 20.12.2019 року: - 734067,82 грн. - сума сплаченого основного боргу; - 6,52 грн. - сума сплачених відсотків за користування кредитними коштами; - 140830,56 грн. - сума сплаченої комісії за управління кредитом. Відтак, застосовуючи наслідки недійсності нікчемного правочину, суд приходить до висновку, що слід стягнути з Акціонерного товариства "Кредобанк" на користь [PERSON] 140830,56 грн. сплаченої комісії за управління кредиту та 6,52 грн. сплачених відсотків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до АТ "Кредобанк" підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved