Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просив: - визнати дійсним договір позики, укладений 13.05.2020р. між позивачем та відповідачем з моменту його укладення; - визнати договір застави земельної ділянки, площею 0.2215га, за кадастровим номером 7121582701:01:004:0044, місце розташування [ADDRESS] дійсним з моменту його укладення; - визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, площею 0.2215га, за кадастровим номером 7121582701:01:004:0044, місце розташування [ADDRESS] в рахунок виконання зобов`язань за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.05.2020р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у сумі 50000,00 грн. Отримання вказаних коштів відповідачем стверджується власноручно написано відповідачем розписку про одержання коштів. Під час укладення договору позики, відповідач зобов`язався у разі не виконання боргового зобов`язання у строк, зазначений умовами договору, передати позикодавцю земельну ділянку, яка належить [PERSON] на праві приватної власності, кадастровий номер 7121582701:01:004:0044 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2215 га, яка знаходиться по [ADDRESS] . З метою підтвердження таких намірів, сторони 13.05.2020р. уклали договір застави земельної ділянки, який нотаріально не посвідчували. Позивач наполягає, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, а тому у нього виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, що і стало причиною його звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, однак скерував до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позову наполягав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду відзив на позовну заяву, в якому визнав факт укладення із позивачем договору позики, за умовами якого отримав від [PERSON] 50000.00 грн., які зобов`язувався повернути до травня 2022р. Крім того [PERSON] визнав укладення договору застави та вказав, що сторони договору мали намір оформити заставу нотаріально, але через його хворобу цього не зробили. Відповідач визнав, що в обумовлений сторонами строк він кошти не повернув, а тому проти задоволення позову не заперечував, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, неявка належним чином повідомленого позивача та відповідача у справі не перешкоджає вирішенню спору, а відтак суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Із наданої суду копії договору позики від 13.05.2020р. вбачається, що [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальник) грошові кошти в сумі 50000.00 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику позикодавцеві у строк до 13.05.2022р. За домовленістю сторін (п. 5) сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які [PERSON] зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника. У разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і строки , передбачені чинним законодавством (п. 7). Для забезпечення даного договору сторони вирішили також укласти договір застави земельної ділянки, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 13). Відповідно до наданої копії договору застави земельної ділянки від 13.05.2020р., який укладений між [PERSON] (заставоутримувач) та [PERSON] (заставодавець), заставодавець передає в заставу заставоутримувачеві належне йому на праві власності майно, а саме: земельну ділянку 0.2215 га, з кадастровим номером 7121582701:01:004:0044, місце розташування: [ADDRESS] , як забезпечення повернення позики від 13.05.2020р., у випадку відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за договором позик, а також відшкодування витрат зі звернення стягнення на предмет застави в повному обсязі, визначеного на момент фактичного задоволення вимог. Відповідно до п. 17 вказаного договору застави, цей договір набуває чинності після його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання заставодавцем своїх зобов`язань за договором позики від 13.05.2020р.. Право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0.2215 га, з кадастровим номером 7121582701:01:004:0044, місце розташування: [ADDRESS] стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №198073. Згідно вказаного державного акту цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Належність вказаної земельної ділянки [PERSON] , її кадастровий номер, площа, місце розташування та цільове призначення також стверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку , номер витягу №НВ-9906772182023 від 05.02.2023р. До матеріалів справи додана копія розписки [PERSON] від 13.05.2020р. про отримання від [PERSON] у позику коштів в розмірі 50000.00 грн., які він зобов`язувався повернути до 13.05.2022р.. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Щодо визнання дійсним договору позики. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі 16 Розділу IV Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (ст. 208 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України). У своїй постанові від 28.11.2018 по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналогічні висновки зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк. Відтак, загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені у статтях ЦК України. Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Договір позики був укладений у письмовій формі, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Таким чином, він є дійсним в силу закону. Додаткового визнання дійсним зазначеного правочину закон не вимагає, дійсність договору ніким не оспорюється, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині визнання дійсним договору позики. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання дійсним договору позики, не передбачений законом для застосування до цих спірних правовідносин. Такий спосіб захисту, як визнання договору дійсним може бути застосований судом виключно в окремо визначених цивільним законодавством випадках. Зокрема, за правилами частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Щодо визнання договору застави дійсним з моменту його укладення. Суд звертає увагу на те, що для дійсності укладення договору позики достатньо укласти його в письмовій формі із зазначенням основних його умов (сума позики, строк повернення, тощо). На відмінно від договору позики, договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно. Відповідно до статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Також, положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Статтею 576 ЦК України передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 585 ЦК України). За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення зобов`язання не суперечить закону. Зокрема, такий вид забезпечення зобов`язання, як застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (п. 1 ст. 574 ЦКУ). Згідно положень статті 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» із змінами та доповненнями, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (п. 1 ст. 590 ЦКУ). Статтею 577 ЦК України, встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Застосування ст. 220 ЦК України у даних правовідносинах є безпідставним, оскільки однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У даній справі, сторонами не доведено будь-якими доказами обставин ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Жодних об`єктивних перешкод для нотаріального посвідчення договору (стан здоров`я, виїзд за кордон на постійне місце проживання, втрати будь-якого зв`язку позивача з відповідачем чи інше) судом не встановлено та з матеріалів справи не вбачається. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, позивачем не доведено, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчення, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. Щодо визнання права власності на земельну ділянку в рахунок виконання зобов`язань за договором позики. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього кодексу Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Хоча внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивача і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний ним неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення. Матеріали справи не містять відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень на спірне майно. Лише укладення договору застави земельної ділянки без належного нотаріального посвідчення та відповідної, встановленої нормами чинного законодавства реєстрації відповідних прав, чи навіть передання позичальником правовстановлюючих документів на нерухоме майно кредитору не свідчить про накладення обтяження. Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку, що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2 ст.. 220 ЦК України не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено. Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590ск18), а саме: «Боргова розписка, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку». Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Суд звертає увагу на позицію сторін по суті вимог позову, а саме: визнання позову відповідачем. Однак, у даному випадку визнання відповідачем позовних вимог суд оцінює критично, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи не може бути єдиною підставою для задоволення позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed