Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору № DNV0GA0000000005 від 22.04.2008 [PERSON] отримала кредит у розмірі 22 198,24 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.05.2021. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залучення позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та понесення витрат по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідачка [PERSON] станом на 02.09.2022 має заборгованість у розмірі 44 972,42 доларів США, яка складається з наступного: 13 399,28 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 4 994,64 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 528,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 26 050,25 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачі 22.04.2008 уклали договір іпотеки № DNV0GA0000000005, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 80,20 кв.м., житловою площею 47,10 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] . Майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 151 500,00 грн. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNV0GA0000000005 від 22.04.2008 просять звернути стягнення на зазначену квартиру, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2022 у справі відкрито справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити з підстав викладених в позові. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечує, надав письмові пояснення, згідно яких зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають приймаючі до уваги те, що в позовній заяві позивач зазначає, що доказом наявності боргу за кредитним договором, укладеним позивачем з [PERSON] , є розрахунок заборгованості в іноземній валюті (долари США), наданий позивачем разом з позовом, у свою чергу [PERSON] борг, зазначений позивачем в позовної заяві та розрахунок боргу наданий позивачем, не визнає, а тому сам по собі розрахунок заборгованості складений позивачем не є належним доказом існування боргу за кредитним договором, оскільки не може вважатися первинним бухгалтерським документом і відповідно бути належним доказом кредитного боргу відповідача, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених в постанові від 14.06.2018 справі № 364/737/17, у постанові від 08.05.2018 у справі № 315/353/17, у постанові від 22.06.2020 у справі № 173/1867/18. Крім того, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє дотепер. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41,47 у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Також відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкротств, установлено, що протягом п`яти років з дня введення в дію цього Кодексу (введений в дію 21.10.2019) заборгованість фізичної особи, що виникла до дня введення в дію цього кодексу, за кредитом в іноземній валюті, який забезпечений іпотекою квартири або житлового будинку, що є єдиним місцем проживання сім`ї боржника, реструктуризується за процедурою неплатоспроможності фізичної особи згідно з планом реструктуризації або з мировою угодою з урахуванням особливостей, встановлених цим пунктом. У свою чергу, позивач ніякою реструктуризації заборгованості за кредитом наданим відповідачці в іноземній валюті, до цього часу не зробив, хоча зазначена умова є обов`язковою для досудового врегулювання спору. Крім того, в п.27 договору іпотеки квартири від 22.04.2008, позивач та відповідачі погодилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя (яким є позивач) може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки…,- продаж предмету іпотеки будь-якій особі та будь-якій спосіб, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити усі необхідні дії від імені Іпотекодавця... Водночас, позивач не зважаючи на вищевказані застереження, тобто відсутність спору щодо можливості реалізації предмету іпотеки без судового рішення, звернувся до суду з вимогою щодо примусового продажу на торгах предмету іпотеки, не зазначаючи в позові про наявність будь-яких перешкод щодо реалізації предмета іпотеки в порядку, передбаченому пунктом 27 договору іпотеки, що свідчить про помилкове бажання позивача захистити в судовому порядку його право, яке ніхто не оспорює, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цієї частині, приймаючи до уваги правову позицію викладену в пункті 42 постанови Великої Палати ВСУ від 12.06.2019 у справі 205/578/14-ц. Крім того, предметом іпотеки є квартира, яка є єдиним житлом у відповідачів та за розміром не перевищує 140,0 кв.м. Зазначена квартира була придбана відповідачами не за рахунок кредитних коштів, отриманих від позивача, а була придбана в спільну часткову власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.04.2008, виданого на ім`я відповідачів виконавчим комітетом Вільногірської міської Ради. Водночас, належність предмета іпотеки відповідачам не на праві отриманого від позивача кредиту, унеможливлює виселення відповідачів із належної їм квартири (предмета іпотеки) без надання їм іншого житла. 21.09.2023 представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що як з`ясувалося в судовому засіданні, позивач незважаючи на те, що Вільногірським міським судом Дніпропетровської області 12.11.2015 було ухвалено рішення у справі № 174/54/15-ц (яке набрало законної сили 28.11.2015) за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] та стягнуто заборгованість по кредитному договору № DNV0GА0000000005 від 22.04.2008 на загальну суму 18 815,88 доларів США, що складає 404 917,70 грн, позивач в своєму позові у справі № 174/503/22 зазначає як підставу надання йому дозволу на продажу предмету іпотеки наявність заборгованості [PERSON] по цьому ж кредитному договору в розмірі 44 972,42 доларів США. Тобто позивач більше чим у два рази збільшив розмір заборгованості, яка вже була встановлена вищевказаним судом рішенням, добавив до заборгованості, яка була вказана в судовому рішенні в 2015 році, також 4 994,64 долара США - заборгованості по процентам за користування кредитом та 26 050,25 доларів США - у вигляді пені за невчасне виконання зобов`язання за договором. Такі дії позивача щодо нарахування відповідачці боргу у вигляді заборгованості по процентам за користування кредитом та у вигляді пені за невчасне виконання зобов`язання за договором, після набрання 28.11.2015 законної сили рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12.11.2015 є незаконними з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду з тотожних правовідносин. Крім цього, позивач не дотримався договірного порядку подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, приймаючи до уваги, що відповідно до пункту 22 договору іпотеки квартири № DNV0GА0000000005 від 22.04.2008 слідує, що у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцями Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцям і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет Іпотеки відповідно до цього договору. Позивач не надав жодного доказу, що до подачі позову, не менше чим за тридцять днів, він направляв відповідачам вимоги про засунення порушень за кредитним договором, а тому його вимога про стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню також з підстав того, що пред`явлена передчасно в порушення порядку та строків передбачених вищевказаним договором іпотеки квартири. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши представника позивача, представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Так, в судовому засіданні встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, що 22.04.2008 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір DNV0GA0000000005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22.04.2008 по 22.04.2018, включно, у вигляді не поновлювана лінія у розмірі 18 520,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 16\~000,00 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 320,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 120,00 доларів США страхування майна, 80,00 доларів США особисте страхування, 2\~000,00 доларів США на сплату страхових платежів (а.с.14-16). Відповідачка [PERSON] ознайомлена з графіком погашення кредиту, що є додатком № 2 до кредитного договору (а.с.17) та додатком № 1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» (а.с.18). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ЗАТ КБ\~«ПРИВАТБАНК» та іпотекодавці -\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22.04.2008 уклали договір іпотеки квартири [ADDRESS] , згідно умов якого передбачено, що іпотекодавці\~надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: 4-кімнатну квартиру загальною площею 80,2 кв.м, житловою площею 47,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Майно належить іпотекодавцям на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 09.04.2008 виконавчим комітетом Вільногірської міської ради на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядження міського голови від 07.04.2008 за номером 71-р-08. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором від 22.04.2008 № DNV0GA0000000005, укладеного між іпотекодержателем та позичальником. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 151 500 грн (а.с.20-23). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по частці (а.с.70). Через неналежне виконання позичальником кредитних зобов`язань, станом на 02.09.2022 утворилась заборгованість\~у розмірі 44 972,42 доларів США, яка складається з: 13 399,28 доларів США\~загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), в тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом; 4 994,64 доларів США\~загальний залишок заборгованості за процентами, в тому числі за простроченими процентами; 528,25 доларів США\~заборгованість з комісії, в тому числі заборгованість за простроченою комісією; 26 050,25 доларів США загальна сума нарахованої пені (а.с.8-12). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3328, виданої відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області за вищезазначеною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.72). Згідно платіжного доручення № 3 від 08.09.2022, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн, згідно платіжного доручення № 2 від 08.09.2022, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 20 000,00 грн, згідно платіжного доручення № 1 від 08.09.2022, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4\~662,88 грн (а.с.1,2,3). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011, заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015). Згідно з ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. За положеннями ст.47\~Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та рішення суду. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено\~главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» Цивільного кодексу України\~та\~Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12\~цього\~Закону (частина перша\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»,\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»,\~частиною другою\~якої,\~у редакції\~на дату\~ухвалення рішення\~суду про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки,\~передбачено,\~що одночасно\~ з рішенням\~ про звернення\~ стягнення на\~предмет іпотеки\~суд за\~заявою іпотекодержателя виносить рішення\~про виселення\~мешканців за\~наявності підстав, передбачених законом,\~ якщо предметом\~іпотеки є\~житловий будинок\~ або житлове приміщення. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідно до п.22 договору іпотеки квартири № DNV0GА0000000005 від 22.04.2008, укладеного між сторонами слідує, що позивач вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцями, після направлення іпотекодавцям і позичальнику письмової вимоги про усунення порушення та якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, однак будь-яких доказів того, що позивачем вказаним відповідачам направлялися такі вимоги позивачем не надано, а відтак процедура звернення стягнення на предмет іпотеки розпочата позивачем передчасно. Також, згідно з п.27 вказаного договору, позивач та відповідачі погодилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя, тобто позивача, може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та в будь-якій спосіб, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити усі необхідні дії від імені іпотекодавця. Разом з тим, позивачем не надано доказів, що він звертався до відповідачів з питання вирішення вищевказаного питання і отримав відмову, тобто існують будь-які перешкоди для реалізації предмета іпотеки у вищевказаному порядку, що свідчить про помилкове бажання позивача захистити в судовому порядку його право, яке ніхто не оспорює, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в п.42 постанови Великої Палати ВСУ від 12.06.2019 у справі 205/578/14-ц. Також, відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкротств установлено, що протягом п`яти років з дня введення в дію цього Кодексу (введений в дію 21.10.2019), заборгованість фізичної особи, що виникла до дня введення в дію цього кодексу, за кредитом в іноземній валюті, який забезпечений іпотекою квартири або житлового будинку, що є єдиним місцем проживання сім`ї боржника, реструктуризується за процедурою неплатоспроможності фізичної особи згідно з планом реструктуризації або з мировою угодою з урахуванням особливостей, встановлених цим пунктом, однак будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач здійснював реструктуризацію заборгованості за кредитом, наданим відповідачці [PERSON] в іноземній валюті, не надав, хоча зазначена умова є обов`язковою для досудового врегулювання спору. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні, що не заперечується сторонами, рішенням Вільногріського міського суду Дніпропетровської області від 12.11.2015, яке набрало законної сили 28.11.2015, за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було стягнуто солідарно з останніх заборгованість по кредитному договору № DNV0GА0000000005 від 22.04.2008 на загальну суму 18 815,88 доларів США, що складає 404 917,70 грн, однак позивач при зверненні до суду з даним позовом зазначає про наявність у відповідачки [PERSON] заборгованості по цьому ж кредитному договору в розмірі 44 972,42 доларів США, врахувавши 4 994,64 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом та 26 050,25 доларів США пені за невчасне виконання зобов`язання за договором, ці обставини унеможливлюють визначення точного розміру заборгованості відповідачки [PERSON] перед позивачем, а нарахування відсотків та пені після рішення суду суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13ц, згідно якої наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. У такому випадку положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Також, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є\~стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК Української РСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.1 ст.40 вказаного Закону, так і ч.2\~ст.109 ЖК Української РСР. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої\~статті 109 ЖК Української РСР\~постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та у постанові Верховного суду від 23 квітня 2023 року в справі № 932/5433/21. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми\~статті 109 ЖК України. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року\~у справі № 361/2881/19 (провадження № 61-7332св21). Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог\~статті 109\~ЖК\~Української\~РСР має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є також підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року в справі № 344/6771/18 (провадження № 61-3794св20). Разом з тим, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, квартира, що є предметом іпотеки, набута відповідачами не за кредитні кошти, вказівки на інше житло, яке надається відповідачам у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, у позові не міститься, тому у задоволенні заявлених вимог у цій частині також слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір слід віднести на його рахунок. На підставі ст.109 ЖК УРСР, ст.ст.16, 316, 317, 318, 328 ЦК України та

Outcome: dismissed