Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко Оксаною Вікторівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2018 №42582497, яким за відповідачкою зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна, а саме садовий будинок, загальною площею 46,9 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для ухвалення даного рішення є: довідка про показники об`єктів нерухомого майна, серія та номер: 1021, виданий 14.08.2018, видавник: Асоціація « АВІСТОР - БУД». З метою встановлення фактичних обставин справи, посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до статей 187,189 Земельного кодексу України, Порядок здійснення самоврядного контролю за використання і охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 №16/890 ( в редакції, що діяла на момент обстеження) здійснено обстеження земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За результатами якого, складено Акт обстеження земельної ділянки від 25.11.2021 №21-0806-03, відповідно до якого встановлено, що земельна ділянка вкрита зеленими насадженнями та вільна від забудови, об`єкт нерухомого майна в межах земельної ділянки відсутній. При цьому, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] під будівництво ні відповідачці, ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. З метою врегулювання процедури реалізації прав на землю фізичним та юридичним особам із земель комунальної власності територіальної громади особами із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 №241/2463 затверджено Порядок набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, що визначає особливості землекористування у місті Києві як столиці України, законів України « Про Державний земельний кадастр», «; Про оренду землі», «; Про землеустрій», «; Про місцеве самоврядування в Україні», «; Про столицю України - місто - герой Київ» та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини. У зв`язку з тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі Земельної ділянки, вбачається, що рішення Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко Оксани Вікторівни від 16.08.2018 № 42582555 щодо реєстрації приватної власності на Об`єкт нерухомого майна можуть призвести до незаконного набуття прав на Земельну ділянку, а тому позивач був змушений звернутися до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко Оксани Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2018 № 42582497, на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису 27527271, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1623990780000 за [PERSON] ; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: : [ADDRESS] , за [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,06 га на [ADDRESS] та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, а також стягнути судові витрати. Ухвалою судді від 29.12.2022 року відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києві від 21.03.2023 року по клопотанню представника позивача - Адвоката Глущенко А.В. було витребувано від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044 м.Київ вул.Хрещатик,36) засвідчену у встановленому законодавством порядку копію реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2018 № 42582497 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою [ADDRESS] , а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення реєстраційних дій. 07.04.2023 на виконання ували суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли витребувані документи. Відповідно до ухвали, внесеної до протоколу судового засідання від 10.05.2023 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача - адвокат Глущенко А.В. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення кореспонденції суду за зареєстрованою у визначеному законом порядку адресою, шляхом направлення смс повідомлення на номер вказаний в позовній заяві, а також шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відзиву на позовну заяву від відповідачки на адресу суду не надходило. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачки на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Глущенка А.В., дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку наступного висновку. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України (ст. 2 Закону України «Про охорону земель»). Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно із вимогами статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Правовідносини, пов`язані з використанням землі становлять суспільний інтерес. Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання щодо регулювання земельних відносин. Пунктом 2 статті 22 Закону Україну «Про столицю України - місто-герой Київ» у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 ЗК України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 16.08.2018 року за рішенням державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко О.В., індексний номер 42582497 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1623990780000) садовий будинок, загальною площею 46,9 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , відповідно до довідки про показники об`єктів нерухомого майна, серія та номер: 1021, виданий 14.08.2018 року, видавник: Асоціація «АВІСТОР - БУД». Пунктом 1 частини першої ст.2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до пункту 40 порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який затверджений постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок) в редакції Порядку, яка була чинною на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2016 № 28184527, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком. Згідно з пунктом 81 Порядку для державної реєстрації права власності на окремо розташоване індивідуально визначене нерухоме майно (дача, гараж тощо), будівництво яких здійснювалося у результаті діяльності дачного, гаражного чи іншого кооперативу, крім документів, передбачених пунктами 41 і 42 цього Порядку, також подається довідка відповідного кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Відповідно до пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Разом з тим, згідно з пунктом 42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992, подаються: Технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Відповідно до пункту 43 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: Документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; Виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищною, міської ради або відповідною архівною установою. Отже, обов`язковою умовою для реєстрації права власності на садовий будинок, збудований до 05.08.1992 року і, навіть, після цього проміжку часу, є наявність зареєстрованого за особою, яка подає відповідні документи, речового права (власності чи користування) на земельну ділянку на якій розташована відповідна будівля. Проте, в порушення вказаних вимог Порядку, при прийнятті спірного рішення про реєстрацію права власності державним реєстратором Пономаренко О.В. не здійснено перевірку поданих відповідачкою документів та не перевірено наявність зареєстрованого за [PERSON] права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний об`єкт будівництва. Отже, незалежно від того, якими нормами керувався реєстратор, ним допущено грубе порушення норм законодавства в сфері державної реєстрації. Законом України від 05.12.2019 « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону викладено в новій редакції. Відповідно до пунктів 1,2,3 частини третьої статті 26 Закону ( в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Положеннями статті першої Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Таким чином, дії державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко Оксани Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2018 № 42582497, на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису 27527271, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1623990780000 за [PERSON] є незаконним та таким, що порушує норми законодавства з питань вчинення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і є таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.10.2019 у справі № 301/1460/18-ц та від 21.03.2018 у справі № 509/1784/17 у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Так, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до Акту обстеження Земельної ділянки від 25.11.2021 №21-0806-03 встановлено, що земельна ділянка вкрита зеленими насадженнями та вільна від забудови, об`єкт нерухомого майна в межах земельної ділянки відсутній. При цьому, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] під будівництво ні відповідачці ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. Відповідно до вимог ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В силу приписів ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження свої майном. Місцеве самоврядування в місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, та їх виконавчі органи. Порядок формування та повноваження міських, районних у містах рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим законом (ст. ст. 6, 9 Закону України «Про столицю України-місто-герой Київ»), Згідно зі ст. 9 ЗК України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить розпорядження землями територіальної громади міста. Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,06 га, що розташована по [ADDRESS] , належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатись нею. Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. З метою врегулювання процедури реалізації прав на землю фізичним та юридичним особам із земель комунальної власності територіальної громади особами із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 №241/2463 затверджено Порядок набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, що визначає особливості землекористування у місті Києві як столиці України, законів України « Про Державний земельний кадастр», «; Про оренду землі», «; Про землеустрій», «; Про місцеве самоврядування в Україні», «; Про столицю України - місто - герой Київ» та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 59 вказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Таким чином, вказана земельна ділянка незаконно вибула із власності територіальної громади, без відповідного волевиявлення власника, з порушенням порядку встановленого чинним законодавством щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність, а тому державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Пономаренко Оксана Вікторівна, індексний номер 42582497 не мала права щодо рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] .. Відповідно до вимог частини 1, 2 статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Оскільки однією із позовних вимог у даній справі є вимога позивача зобов`язати відповідачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,06 га на [ADDRESS] та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, тобто оскільки заявлений позов Київської міської ради, як власника земельної власника до відповідачки про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядження майном, а саме земельною ділянкою, то він є по суті своїй негаторним. Таким чином, зайняття спірної земельної ділянки із порушенням положень ЗК України підлягає розгляду як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі вимогу про зобов`язання повернути земельні ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (аналогічні висновки викладено у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, Постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №752/3093/19). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог Київської міської ради про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 7443,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved