Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

У жовтні\~2022\~року позивач\~ [PERSON] звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою,\~в якій\~просив стягнути\~з відповідача\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Шахтобудівельна компанія»\~на користь\~ [PERSON] борг\~по виплаті\~середньої заробітної\~плати за\~період з\~березня по\~жовтень 2022\~року на\~загальну суму\~210028,48\~грн.;\~зобов`язати\~відповідача Товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Шахтобудівельна\~компанія» в\~подальшому проводити\~нарахування та\~виплату середньої\~заробітної плати\~ [PERSON] \~на час\~виконання державних\~або громадських\~обов`язків;\~стягнути з\~відповідача Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Шахтобудівельна\~компанія» на\~користь [PERSON] \~судові витрати\~які на\~час звернення\~з цим\~позовом складають\~10000,00\~грн.\~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~вказав на\~те,\~що він\~ [PERSON] \~працює у\~відповідача на\~посаді начальника\~дільниці буро-підривних\~робіт підземним\~за трудовим\~договором.\~З 01\~березня 2022\~року по\~теперішній час\~ [PERSON] \~є добровольцем\~територіальної оборони\~Добровольчого формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »,\~на посаді\~командира взводу,\~де він\~залучається до\~виконання державних\~та громадських\~обов`язків\~в робочий\~час,\~у відповідності\~до робочого\~графіка підприємства\~і в\~інший час,\~у відповідності\~до контракту\~добровольця територіальної\~оборони,\~укладеного 01.03.2022\~року строком\~на 3\~роки.\~Добровольче формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »\~створене 26\~лютого 2022\~року на\~зборах Покровської\~територіальної громади\~і представників\~її органів\~місцевого самоврядування\~у відповідності\~до протоколу\~№1\~у відповідності\~до Порядку\~організації,\~забезпечення та\~проведення підготовки\~добровольчих формувань\~територіальних громад\~до виконання\~завдань територіальної\~оборони,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1447\~та згідно\~положення про\~добровольчі формування\~територіальних громад,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1449.\~Пунктом 3\~контракту добровольця\~територіальної оборони,\~який було\~укладено з\~ [PERSON] ,\~форма якого\~затверджена наказом\~Міністерства оборони\~України від\~07.03.2022\~№ 84,\~зареєстрованим в\~Міністерстві юстиції\~України 07.03.2022\~за №\~307/37643,\~передбачено,\~що на\~добровольця територіальної\~оборони,\~який уклав\~цей контракт,\~поширюються гарантії\~соціального і\~правового захисту,\~передбачені Законом\~України «Про\~соціальний і\~правовий захист\~військовослужбовців та\~членів їх\~сімей» та\~статті 119\~КЗпП. Відповідач починаючи з 01.03.2022 року до липня 2022 року включно проводив нарахування і виплату середньої заробітної плати Позивачу. На його домку у зв`язку з тим, що 19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який вніс ряд суттєвих змін до КЗпП. Серед ключових змін є те, що його положення скасували збереження середнього заробітку мобілізованим, на підставі чого відповідач помилково прийняв рішення зупинити нарахування та виплату Позивачу середнього заробітку. Враховуючи, що норми Закону № 2352 та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів добровольчих формувань територіальних громад, зокрема і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається. Також слід зауважити, що частина перша статті 119 КЗпП не зазнала змін і чітко визначає збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків. 01.08.2022 року на підтвердження вказаних позовних вимог, Міністерством економіки України було офіційно надано коментар до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX. Приймаючи до уваги вказане відповідач незаконно зупинив нарахування та виплату середнього заробітку начальнику дільниці [PERSON] , в порядку досудового врегулювання цього питання відповідач відмовився, а тому і зобов`язаний відновити ці гарантії на підставі судового рішення. Не погодившись\~з позовними\~вимогами,\~представником відповідача\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого вказує\~наступне.\~У позовній\~заяві [PERSON] \~зазначає,\~що працює\~на підприємстві\~відповідача на\~посаді начальника\~дільниці буропідривних\~робіт підземним\~за трудовим\~договором.\~З 01\~березня 2022\~року по\~теперішній час\~ [PERSON] \~є добровольцем\~територіальної оборони\~Добровольчого формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »,\~де він\~залучається до\~виконання державних\~та громадських\~обов`язків\~в робочий\~час,\~у відповідності\~до робочого\~графіка підприємства\~і в\~інший час,\~у відповідності\~до контракту\~добровольця територіальної\~оборони,\~укладеного 01.03.2022\~року строком\~на 3\~роки.\~Добровольче формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »\~створене 26\~лютого 2022\~року на\~зборах Покровської\~територіальної громади\~і представників\~її органів\~місцевого самоврядування\~у відповідності\~до протоколу\~№1\~у відповідності\~до Порядку\~організації,\~забезпечення та\~проведення підготовки\~добровольчих формувань\~територіальних громад\~до виконання\~завдань територіальної\~оборони,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1447\~та згідно\~положення про\~добровольчі формування\~територіальних громад,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1449.\~Звернувся до\~суду з\~метою в\~судовому порядку\~встановити обов`язок\~відповідача продовжувати\~нараховувати йому\~середній заробіток\~на підставі\~частини 1\~ст.\~119\~КЗпП України\~та стягнути\~борг з\~ТОВ «Шахтобудівельна\~компанія» у\~вигляді не\~нарахованої заробітної\~плати за\~період з\~19\~липня по\~жовтень 2022\~року на\~загальну суму\~210028,48\~грн.\~ТОВ «Шахтобудівельна\~компанія» заявлені\~позовні вимоги\~ [PERSON] вважає\~необґрунтованими та\~такими,\~що не\~підлягають задоволенню\~з наступних\~підстав.\~Пунктом 3\~форми контракту\~добровольця територіальної\~оборони,\~затвердженої наказом\~Міністерства оборони\~України від\~07.03.2022\~№ 84,\~зареєстрованим в\~Міністерстві юстиції\~України 07.03.2022\~за №\~307/37643\~(далі\~-\~Форма контракту),\~передбачено,\~що на\~добровольця територіальної\~оборони,\~який уклав\~цей контракт,\~поширюються гарантії\~соціального і\~правового захисту,\~передбачені Законом\~України «Про\~соціальний і\~правовий захист\~військовослужбовців та\~членів їх\~сімей» та\~статті 119\~КЗпП. Проте, [PERSON] до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» не було надано документів на підтвердження того, що він є добровольцем територіальної оборони [INFO] (без статусу юридичної особи) під назвою « [INFO] », де він залучається до виконання державних та громадських обов`язків в робочий час. Також, як зазначалось вище, підставою нарахування середнього заробітку є документи, які підтверджують залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні, тобто із зазначенням дати та годин безпосередньо робочого часу. Станом на день подання відзиву належних документів, що вказують на залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» позивачем також надано не було. Відсутність відповідних підтверджуючих документів унеможливлює нарахування середнього заробітку відповідно ч.1 ст.119 КЗпП. Такого ж висновку дійшло Міністерство економіки в своєму коментарі до Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, який вніс ряд суттєвих змін до КЗпП, в тому числі до статті 119 КЗпП. Оскільки дії відповідача є правомірними, трудові права позивача не було порушено, а тому вимога позивача щодо стягнення судових витрат в розмірі 10 000,00 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також, на запитання суду про здійснення відповідачем виплати позивачу середнього заробітку, пояснив, що позивачу було сплачено середній заробіток за період з березня по жовтень 2022 року, проте він не згодний з розміром виплаченого середнього заробітку, тобто з його розрахунком. Також, заявив про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20\~000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вказано у позовній заяві, [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Шахтобудівельна компанія», а саме працює на посаді начальника дільниці буро підривних робіт підземним за трудовим договором, що не заперечується відповідачем. 01 березня 2022 року [PERSON] укладено контракт добровольця територіальної громади з командиром добровольчого формування Покровської територіальної громади «Покровське» №1. Відповідно до листа №01/2610 від 26 жовтня 2022 року Добровольчого формування Покровської територіального громади «Покровськ-1» вбачається, що [PERSON] перебуваючи на посаді командира взводу Добровольчого формування Покровської територіальної громади «Покровськ-1», на постійній основі залучається до виконання службових завдань територіальної оборони з 1 березня 2022 року і по теперішній чай, в тому числі і у робочий час, у відповідності до робочого графіку підприємства, де за ним зберігається посада. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , як працівнику, які уклали контракт добровольця територіальної оборони відповідачем наказом №55-к від 25 січня 2023 року наказано провести збереження заробітної плати, згідно наданих довідок про дату і час фактичної зайнятості добровольця територіальної оборони за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року (а.с. 67). Також, представник позивача в судовому засіданні вказав, що відповідачем було сплачено позивачу середній заробіток включно до жовтня 2022 року, проте позивач не згоден з сумою яку йому було виплачено, тобто вважає, що розрахунок розміру середнього заробітку є помилковим. Суд перевіривши розрахунок середнього заробітку відповідача, суд вважає його вірним. Так, частиною 2 статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову перед вищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 31 липня 2020 року, тобто станом на дату підписання [PERSON] контракту добровільної територіальної громади) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину третю статті 119 КЗпП України, а саме у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, передбачався обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними. При цьому, суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача стосовно дії в часі норми права, а саме незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року. Так, частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. В ухвалі від 09 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. А починаючи з 19 липня 2022 року відповідач не має обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону. В силу ст.1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про основи національного спротиву» встановлено, що доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України це громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а відповідно до п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про основи національного спротиву», Сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони. За приписами ч.3 ст.9 Пунктом1 ч.1 ст.1 Закону України «Про основи національногоспротиву» на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. Як зазначено у ч.2 ст.24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З встановлених обставин вбачається, що на час прийняття рішення про збереження середнього заробітку позивача, як на добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України поширювалися гарантії соціального і правового захисту, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України, у вигляді збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, для працівників, що призвані на військову службу чи перебувають на ній за контрактом, а отже припинення збереження середнього заробітку позивача відбулося без порушень вимог вказаної норми КЗпП України. Суд, також звертає увагу, що наявні в матеріалах справи довідки, видані Добровольчого формування Покровської територіального громади «Покровськ-1» на підтвердження виконання позивачем державних або громадських обов`язків з виконання завдань територіальної оброни, не можуть бути належними і достатніми доказами, які підтверджують виконання позивачем таких обов`язків у робочий час. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини суд дійшов висновку, що у відповідача відсутній обов`язок щодо виплати середнього заробітку позивачу в порядку, визначеному ст.119 КЗпП України. Крім того, позивачем не обґрунтовано та не доведено виконання ним безперервно, на постійній основі добровільно взятих на себе обов`язків з виконання завдань територіальної оборони. Суд звертає увагу, що в силу вимог ч.1 ст.23 Закону України «Про основи національного спротиву» фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюються за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел. Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1702-ІХ на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Отже, законодавець закріплює положення, що діяльність членів добровольчих формувань територіальних громад прирівнюється до військової лише на час безпосереднього залучення до участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання завдань територіальної оборони. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки підчас розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а також враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати в цій частині компенсуються за рахунок держави. Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати позивача понесенні на правничу допомогу не компенсуються. На підставі ст.ст. 6, 19, 24, 46, 58 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 19 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та

Outcome: dismissed