Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

05 квітня 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно списаних коштів, процентів за їх користування, інфляційних витрат та 3% річних, припинення договорів про надання банківських послуг та скасування нарахованих штрафних санкцій. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нею, 16.02.2912 року було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» та оформила на своє ім`я дебетову особову картку. У 2019 році відповідач звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з неї кредитної заборгованості у сумі 83284,28 грн., яка складається з: 1799,93 грн. тіло кредиту, 77042,24 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 500,00 грн. штраф фіксована складова, 3942,11 грн. штраф (процентна складова). Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року (справа № 323/3182/19 провадження № 2/323/707/19) з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто 1799,93 грн. та частково суму судового збору у розмірі 41,49 грн., які були зараховані на рахунок відповідача 29.10.2020 року, тобто станом на дату подання цього позову рішення суду нею було виконано в повному обсязі, будь-яка заборгованість відсутня. Однак починаючи з 2019 року та протягом всього розгляду справи у суді відповідачем в незаконний спосіб та без жодного її розпорядження та погодження списувались грошові кошти з кожної виплати, що надходили на її зарплатну картку [NUMBER] . Так, з її зарплатної картки [NUMBER] в період з липня 2019 року по червень 2020 року включно відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті [NUMBER] на суму 23158,94 грн. З огляду на те, що відповідачем незаконно списувались кошти її карткових рахунків, та такі списання становили 50 % від суми надходження на її зарплатну картку [NUMBER] , відповідачем було порушено її права як споживача фінансових послуг на вільне розпорядження належними їй коштами. Враховуючи висновки наведені у рішенні суду відповідачем безпідставно набуто право власності на її грошові кошти. Підписана нею анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» не містить жодної умови про те, що вона доручає відповідачеві проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у відповідача рахунків на погашення будь-якої заборгованості. Під час виконання рішення суду про повернення безпідставно списаних коштів з її рахунку вона звернулась з вимогою від 28.12.2020 року до відповідача, однак відповідачем її вимогу було залишено без задоволення та надано відповідь листом від 25.01.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210105/14504. Після роздруківки, отриманої через застосунок «Приват 24» виписки по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 стало відомо про незаконне нарахування відповідачем в період з травня по жовтень 2019 року сум штрафних санкцій та державного мита, а саме: штраф на суму 605,62 грн., штраф от суми позовної заяви на суму 3942,11 грн., фіксований штраф на суму 500,00 грн., державне мито на суму 1921,00 грн., при цьому було здійснено відповідачем автоматичне зарахування грошей для погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] на суму 432,99 грн. Всього станом на 22.10.2019 року відповідачем в незаконний спосіб нараховано штрафних санкцій на суму 6535,74 грн., які підлягають скасуванню як необґрунтовані та безпідставно нараховані, адже рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 р. (справа № 323/3182/19) в задоволенні вимог відповідача про стягнення з неї штрафних санкцій відмовлено. Відповідачем вже після ухвалення вищевказаного рішення суду було незаконно та безпідставно нараховано штрафні санкції по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 на суму 3800,93 грн. Зважаючи на таку агресивну підприємницьку практику відповідача по відношенню до неї, що призводить до порушення її прав як споживача фінансових послуг вважає за можливе припинити (розірвати) дію усіх відомих їй договорів про надання банківських послуг, а саме: SAMDN52000085876229 від 07.05.2013, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015, SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019. Вважаючи, що такими діями відповідач порушує вимоги Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», здійснює агресивну підприємницьку практику та порушує права позивача як споживача банківських послуг, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даною позовною заявою та просить: 1) стягнути з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно стягнуті з рахунку позивача грошові кошти в розмірі 23591,93 грн. (в тому числі безпідставно списані грошові кошти у вигляді штрафних санкцій у сумі 432.99 грн.), а також проценти за користування ними в розмірі 928,90 грн., втрати від інфляції в розмірі 1227,84 грн. та три проценти річних (в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України) в розмірі 463,49 грн.; 2) припинити (розірвати) договори про надання банківських послуг SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем; 3) зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року). Просить також позивач стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу було розподілено судді Мінаєву М.М. 06 квітня 2021 року ухвалою судді Оріхівського районного суду Запорізької області прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цій справі. Прийнято рішення розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено розгляд справи по суті з повідомленням (викликом) учасників справи. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Судове засідання призначено на 11 травня 2021 року о 09-00 год. 29 квітня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року по справі №323/3182/19 було встановлено, що заборгованість по кредитному договору від 16.02.2012 року у розмірі 1799,93 грн., є заборгованістю за тілом кредиту. В рішенні встановлені наступні обставини та факти: 1) укладення між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», 2) між сторонами укладено договір приєднання, а тому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частинною договору укладеного з [PERSON] , 3) банком підтверджена заборгованість відповідача станом на 30.09.2019 року в сумі 1799,93 грн. Позивач має невиконані грошові зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором № б/н від 16.02.2012 р. Посилання позивача на те, що рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19 про стягнення з [PERSON] вона виконала та станом на день подачі позову не має заборгованості не підтверджено доказами доданими до позовної заяви, та відповідно наявність цього рішення не свідчить про припинення зобов`язань за договором № б/н від 16.02.2012 року. До позову не додано жодного документа, ані щодо повного виконання рішення суду, ані щодо повного виконання зобов`язань за договором № б/н від 16.02.2012 р. Крім того, рішення суду не містить жодних посилань щодо розірвання або припинення його дії. Позивач виконував рішення суду від 19.05.2020 року частково, тобто на протязі певного часу поки розглядалася справа та поки рішення суду виконувалось, позивач мав невиконане прострочене зобов`язання, у зв`язку з чим банк у відповідності до умов договору та норм чинного законодавства мав право нараховувати відсотки та неустойку. 11 травня 2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання та надання додаткового часу для ознайомленні з відзивом на позовну заяву, що наявний в матеріалах справи, але не отриманий позивачем. Судове засідання призначено на 08 червня 2021 року об 11-30 год. 25 травня 2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: 1)з архіву Оріхівського районного суду Запорізької області справи № 323/3182/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; 2) від АТ КБ «Приватбанк»: - оригіналів та належним чином посвідчених копій договорів про надання банківських послуг: від 16.02.2012 року без номеру, SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем; - інформації щодо виду, номеру, дати випуску та строку дії банківських карток, виданих банком позивачу; - оригіналів або належним чином засвідчених копії документів, на підставі яких здійснювалось списання з банківських карток позивача грошових коштів в період з липня 2019 року по червень 2020 року; - копії рішення відповідача про скасування штрафів за минулі періоди на суму 85382,88 грн. Клопотання обґрунтовується посиланням на те, що вказані документи мають суттєве значення та сприятимуть ухваленню законного рішення у справі. Відповідно до ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 червня 2021 року клопотання представника позивача, адвоката Сахно О.В., задоволено частково. Витребувано з архіву Оріхівського районного суду Запорізької області справу № 323/3182/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В задоволенні решти клопотання відмовлено. Судовий розгляд відкладено до 13 год. 00 хв. 21.07.2021 року. 20 липня 2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікуванні. Судовий розгляд відкладено до 14 вересня 2021 року до 11-00 год. 14 вересня 2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю отримання інформації та копій документів. Судовий розгляд відкладено до 19 жовтня 2021 року до 14-00 год. 14 вересня 2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів до справи, а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2020 року (ВП № 63028385 з примусового виконання виконавчого листа № 323/3182/19 виданого 14.08.2020 року Оріхівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 1841,42 грн., та постави про закінчення виконавчого провадження. 19 жовтня 2021 року до суду від представника позивача повторно надійшло клопотання про витребування доказів у відповідача, а саме: договорів про надання банківських послуг: від 16.02.2012 року без номеру, SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем; - інформації щодо виду, номеру, дати випуску та строку дії банківських карток, виданих банком позивачу; - оригіналів або належним чином засвідчених копії документів, на підставі яких здійснювалось списання з банківських карток позивача грошових коштів в період з липня 2019 року по червень 2020 року; - копії рішення відповідача про скасування штрафів за минулі періоди на суму 85382,88 грн. До клопотання надана вимога про надання копій договорів від 10.09.2021 року та докази направлення цієї вимоги. Крім того, 19 жовтня 2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій уточнено розрахунок процентів за користування безпідставно списаними грошовими коштами, уточнено розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, у зв`язку з чим позивач просив: 1) стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача грошові кошти в сумі 28280,98 грн. з них: - безпідставно списані грошові кошти 23158,94 грн., проценти за користування ними в розмірі облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2020 року по 18 жовтня 2021 року 1749,05 грн., втрати від інфляції в розмірі 2469,80 грн. та три проценти річних 903,19 грн., штрафні санкції у сумі 432,99 грн.; 2) припинити (розірвати) договори про надання банківських послуг SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем; 3) зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року). Просить також позивач стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. 19 жовтня 2021 року, головуючий суддя, о 14-34 год. повідомив, учасників справи що через канцелярію суду від сторони позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог та клопотання про витребування доказів. Представник відповідача [PERSON] повідомила, що витребувані документи в копіях будуть надані до суду. Головуючий суддя у зв`язку з уточненням позовних вимог відклав розгляд справи до 01 грудня 2021 року о 09-00 год., що підтверджується протоколом судового засідання. В судове засідання призначене на 01 грудня 2021 року о 09-00 год., сторони не з`явилися, суд відклав розгляд справи до 28 січня 2022 року до 10-00 год., що підтверджується протоколом судового засідання. 27 січня 2022 року до суду від представника відповідача надійшли витребувані документи, а саме: копія договору від 16.02.2012 року, копія заяви про зміну персональних даних від 07.05.2013 року та довідка про видані картки [PERSON] . Також представник відповідача повідомив, що інші документи надати не має можливості так як, рішення про скасування штрафів приймається правлінням банку та документ, яким таке рішення зафіксовано має обмежений доступ. Представник відповідача просив розгляд справи проводити за відсутності представника (а.пр. 94-96). 28 січня 2022 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою. В судове засідання призначене на 28 січня 2022 року о 10-00 год., сторони не з`явилися, суд відклав розгляд справи до 07 квітня 2022 року до 13-00 год., що підтверджується протоколом судового засідання. Рішення у справі не прийнято. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану Розпорядженням Голови Верховного Суду від 10.05.2022 року № 29/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Оріхівського районного суду Запорізької області з визначенням територіальної підсудності їх справ за Шевченківським районним судом м. Запоріжжя. 19 квітня 2023 року з Оріхівського районного суду Запорізької області до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя передано вказану цивільну справу. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу ЄУН 323/811/21. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника, в якій також просили відмовити в задоволені позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2020 року у справі № 323/3182/19 (провадження № 2/323/85/20) за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість по кредитному договору №б/н від 16.02.2012 року на загальну суму 1799,93 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 41,49 грн. В іншій частині позову відмовлено. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.02.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість, а саме станом на 30.09.2019 року має заборгованість 83284,28 грн., яка складається з: - 1799,93 грн. заборгованість за кредитом; - 77042,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00грн.- штраф (фіксована частина); - 3942,11 грн. - штраф (процентна складова). Суд в мотивувальні частині рішення зазначив, що Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, від 16.02.2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та заборгованості за простроченим тілом кредиту. Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача 77042,24 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3942,11 грн. - штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову слід відмовити. Рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі вказаного рішення суду видано виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 1841,42 грн., а саме 1799,93 грн. заборгованість по кредитному договору від 16.12.2012 року та 41,49 грн. судовий збір. Згідно з постановою від 15.09.2020 року відкрито виконавче провадження (ВП № 63028385) з примусового виконання виконавчого листа № 323/3182/19 виданого 14.08.2020 року Оріхівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 1841,42 грн.(а.пр. 77). Рішення суду виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 63028385 від 27.10.2020 року та виконавчим листом з відміткою про виконання, які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 323/3182/19, яка була витребувана судом. З [PERSON] також стягнуто виконавчий збір та виконавчі витрати. Доводи представника відповідача проте, що позивач має невиконані грошові зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором № б/н від 16.02.2012 р. суд не бере до уваги, в рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19 надана оцінка доказам АТ КБ «ПриватБанк», в мотивувальній частині рішення суду зазначено, що у заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, від 16.02.2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту, а тому відмовлено у задоволенні позову про стягнення з відповідача 77042,24 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3942,11 грн. - штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову - відмовлено. В матеріалах справи наявне підтвердження того, що рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19 [PERSON] виконано в повному обсязі. Доводи представника\~відповідача про\~те,\~що банк\~у відповідності\~до умов\~договору та\~норм чинного\~законодавства мав\~право нараховувати\~відсотки та\~неустойку є\~неспроможними та\~спростовуються обставинами\~встановленими в\~судовому рішенні від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19. Відмовляючи у іншій частині позову, судом було встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають. В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.02.2012 року, яка надана представником відповідача (а.пр. 94 зворотна сторінка -95), процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту. Дана заява не містить жодної умови про те, що [PERSON] доручає відповідачеві проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у відповідача рахунків на погашення будь-якої заборгованості. Відповідно до заяви від 07.05.2013 року змінено персональні дані клієнта ПриватБанку. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] було підписаний кредитний договір № б/н та видано кредитні картки: [NUMBER] дата відкриття 07.05.2013 року термін дії 08/16, та картка [NUMBER] дата відкриття 04.06.2019 року термін дії 04/23. Позивач вказує, що з її зарплатної картки [NUMBER] в період з липня 2019 року по червень 2020 року включно відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті [NUMBER] на суму 23158,94 грн. З виписки по картковому рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне списання грошових коштів для погашення простроченої заборгованості по картці [NUMBER] , на суму 23158,94 грн. З виписки по картковому рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне погашення простроченої заборгованості. З виписки по картковому рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору слідує, що відбувалось автоматичне погашення простроченої заборгованості, грошові кошти списувались автоматично з картки [NUMBER] . Під час виконання рішення суду про повернення безпідставно списаних коштів з рахунку [PERSON] , остання звернулась з вимогою від 28.12.2020 року до відповідача, однак відповідачем її вимогу було залишено без задоволення та надано відповідь листом від 25.01.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210105/ [NUMBER] . З виписки по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015, в період з травня по жовтень 2019 року утримано: сум штрафних санкцій та державного мита, а саме: штраф на суму 605,62 грн., штраф от суми позовної заяви на суму 3942,11 грн., фіксований штраф на суму 500,00 грн., державне мито на суму 1921,00 грн., при цьому було здійснено відповідачем автоматичне зарахування грошей для погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] на суму 432,99 грн. Всього станом на 22.10.2019 року відповідачем нараховано та утримано штрафних санкцій на суму 6535,74 грн. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною третьою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Відповідно до положень статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.02.2012 року, яка надана представником відповідача (а.пр. 94 зворотна сторінка -95), процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та умови щодо стягнення та заборгованості за простроченим тілом кредиту. Дана заява не містить жодної умови про те, що [PERSON] доручає відповідачеві проводити договірне списання з усіх своїх відкритих у відповідача рахунків на погашення будь-якої заборгованості. Відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року по справі № 323/3182/19 суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважав можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1799,93 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту, а врешті вимог позову - відмовлено. Відмовляючи у іншій частині позову, судом було встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі № 500/2867/18. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що у спірних правовідносинах позивач був споживачем банківських послуг, які йому надавав відповідач, є рішення суду, яке набрало законної сили, і яким встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, тому підстави для списання з карткового рахунку позивача коштів в якості процентів за користування кредитом, були відсутні. Суд приходить до висновку, що кошти отримані відповідачем АТ КБ Приватбанк отримані без належних правових підстав, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів. Представник Позивача в уточненій позовній заяві просить стягнути на користь [PERSON] безпідставно списані грошові кошти в якості процентів за користування кредитом в сумі 23158,94 грн., та штрафні санкції у сумі 432,99 грн. Відповідно до документів доданих до позову, а саме виписок по карткових рахунках позивача слідує, що автоматично списано грошові кошти в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № б/н від 16.02.2012 року (рахунок [NUMBER] , кредитні картки: [NUMBER] дата відкриття 07.05.2013 року термін дії 08/16, та [NUMBER] дата відкриття 04.06.2019 року термін дії 04/23), в якості процентів за користування кредитом в сумі 23158,94 грн., та штрафні санкції у сумі 432,99 грн., всього 23591,93 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню оскільки грошові кошти є безпідставно отриманими. Вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних в розмірі 903,19 грн., підлягають задоволенню. Стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Аналогічна позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Відповідно до розрахунку позивача три проценти річних становить 903,19 грн. Так,\~відповідно до\~частини другої\~статті 625\~ЦК України\~проценти підлягають\~до стягнення\~виходячи з\~суми простроченого\~грошового зобов`язання в розмірі 903,19 грн. Вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2020 року по 18 жовтня 2021 року 1749,05 грн., не підлягають задоволенню. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В даному випадку законом не встановлено конкретного розміру процентів, які боржник зобов`язаний сплачувати на підставі ст. 536 ЦК України, позивач вважає, що необхідно застосовувати аналогію закону, передбачену ст. 8 ЦК України, зокрема, виходити з розміру облікової ставки Національного банку України, яка є розміром плати за користування чужими грошовими коштами (така плата застосовується, зокрема: у ч. 1 ст. 1061 ЦК України). Суд з такими доводами позивача та його представника не погоджується, Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини 1 статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Отже, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до правовідносин щодо повернення виконаного за недійсним правочином положень про позику, ренту, банківського вкладу, при цьому правовідносини щодо повернення виконаного за недійсним правочином і договором позики, ренту, банківського вкладу є різними за своєю правовою природою, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 737, 1048, 1061 ЦК України за аналогією закону є неможливим. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Так, застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є неможливим, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27.12.2010 року у справі № 9/67-38, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Так, підстав для застосування аналогії закону (ст. 1061 ЦК) немає, оскільки правовідносини, які випливають із договору банківського вкладу, та правовідносини, які склалися між сторонами внаслідок безпідставного збереження грошових коштів, не є подібними. Вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції в розмірі 2469,80 грн. також не підлягають задоволенню, з огляду на наведені вище положення. Вимоги позивача щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано договорів SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року, що позбавляє суд можливості дослідити їх зміст. Крім того, вказана вимога не конкретизована. Законодавець розрізняє поняття «розірвання договору» і «припинення зобов`язання/договору». Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Позивач зазначає, що зважаючи на таку агресивну підприємницьку практику відповідача по відношенню до неї, що призводить до порушення її прав як споживача фінансових послуг вважає за можливе припинити (розірвати) дію усіх відомих їй договорів про надання банківських послуг, а саме: SAMDN52000085876229 від 07.05.2013, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015, SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019. За загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов`язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач до зазначеної категорії осіб не відноситься. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до положень ч. 8 ст. 84 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Позивач та його представник договорів про надання банківських послуг SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року, SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року та SAMDNWFC00051749486 від 04.06.2019 року до позовної заяви не подав. Позивач та його представник жодних доказів в обґрунтування своїх вимог щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг до позову не надав, об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії не зазначено. Відповідно до вимог частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Позивачем та його представником клопотань про витребування доказів разом з поданням позовної заяви не подавалось. Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Крім того, позивач не довів суду та не надав належних доказів щодо припинення (розірвання) договорів про надання банківських послуг. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання, зазначеною правовою нормою не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав кредитодавця на одержання грошових коштів. Позовна вимога про припинення дії договорів про надання банківських послуг не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав. Вимоги позивача щодо зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року) також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року, викладеній у справі № 711/11121/18 (провадження № 61-12703св20). Таким чином, вимоги позивача щодо зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції у розмірі 6535,74 грн. (по картці/рахунку [NUMBER] за договором SAMDN86000743666008 від 13.05.2015 року) та у розмірі 3800,93 грн. (по картці/рахунку за договором SAMDN52000085876229 від 07.05.2013 року) не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Оксани Сахно» сторони узгодили предмет договору, повноваження бюро щодо представництва інтересів клієнта, строк дії договору тощо. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року, сторони досягли згоди про те, що вартість послуг за підготовку та подання позову та інших необхідних процесуальних документів до суду та представництво інтересів клієнта в судових засіданнях складає 6000,00 грн. Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року порядок оплати вартості послуг (гонорару) до 31.12.2021 року. Відповідно до п. 4.1 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги), який підписується сторонами та скріплюється печатками сторін. Представником позивача надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1046503 від 10 травня 2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1130389 від 27 червня 2023 року, що видані на підставі договору про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., в позові позивач посилається на договір про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року з додатками та копію акту про прийняття-передачу наданих послуг від 31.03.2021 року, проте такого акту в матеріалах справи не має. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року, сторони досягли згоди про те, що вартість послуг за підготовку та подання позову та інших необхідних процесуальних документів до суду та представництво інтересів клієнта в судових засіданнях складає 6000,00 грн. Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року порядок оплати вартості послуг (гонорару) до 31.12.2021 року. Відповідно до п. 4.1 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги), який підписується сторонами та скріплюється печатками сторін. В позовній заяві зазначено, що орієнтовна вартість послуг на професійну правову допомогу у зв`язку з розглядом справи визначена на підставі акту про прийняття-передачу наданих послуг від 31.03.2021 року складає 6000,00 грн. та підлягає сплаті до 31.12.2021 року. Відповідно до п. 4.3 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року клієнт зобов`язаний протягом 2 днів з дати отримання акту прийняття-передачу наданих послуг підписати його або протягом вказаного строку надати письмове заперечення в якому обґрунтувати причину відмови від прийняття наданої правової допомоги та підписання відповідного акту. Відповідно до п. 4.4 додаткової угоди № 2 від 22 березня 2021 року, якщо протягом строку вказаного в пункті 4.3 додаткової угоди клієнт не підписав акт прийняття-передачу наданих послуг і не надав письмове заперечення, правова допомога вважається наданою та прийнятою клієнтом і підлягає оплаті протягом 2 днів після надання клієнту відповідної вимоги. Так, в позовній заяві адвокат посилається на копію акту про прийняття-передачу наданих послуг від 31.03.2021 року, проте такого акту в матеріалах справи не має і до позовної заяви не додано. Доказів оплати правової допомоги позивачем, в строк визначений сторонами, матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи відсутність документального підтвердження витрат позивача на правову допомогу у даній справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує питання як розподілити судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору при поданні вказаного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. За частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимоги про захист прав споживачів на підставі ч. 3 ст. 22 закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial