Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-11 00:00:00

12.04.2021 [PERSON] звернулася до Оріхівського районного суду Запорізької області із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, стягнення безпідставно списаних коштів та моральної шкоди 27.10.2021 позивачем змінено предмет позову, за новими позовними вимогами [PERSON] просить визнати кредитний договір припиненим, стягнути із АТ «КБ «ПриватБанк» надмірно сплачені грошові кошти та завдану моральну шкоду (а. с. 122-129). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає таке. У березні 2011 року [PERSON] отримала кредитний ліміт від АТ КБ «ПриватБанк» на платіжну карту, після підписання анкети-заяви б/н від 30 березня 2011 року, відповідно до якої їй були надані кошти для використання в особистих цілях. За перебігом деякого часу їй збільшували ліміт коштів на платіжній картці, а також почалися відрахування з коштів, які надходили від держави (соціальна допомога на дітей до 3 років та виплати багатодітній матері). Списання були не лише на «Погашення простроченої заборгованості» та «Погашень обов`язкових платежів», але і на «Списання пені за прострочку за кредитом понад 100 грн.», «Списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 3,6 відсотка», а також «Списання страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту». Останній договір не укладався, з його умовами позивачка не була ознайомлена. З боку позивачки було підписано лише анкету-заяву. У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 21 січня 2021 року Оріхівським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення по справі № 323/2103/20, яким було відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року було залишено апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Позивач вважає, що відповідачем безпідставно списувалися грошові кошти на підставі неукладеного договору споживчого кредитування, а саме: - пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. - на загальну суму 800 гривень, за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року); - кошти, списані за операціям по рахунку під назвою «Списання відсотків за використання кредитного ліміту. За ставкою 3.6 відсотка» - на загальну суму 33 600 гривень, за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року); - кошти, списані по операції «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» - на загальну суму 5 318 гривень, за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року), а всього на суму 39 718 гривень, що були стягнуті без законних на те підстав. Також позивачка зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, адже неправомірні відносини тривали майже 9 років, протягом яких відповідач кожного дня відраховував її особисті кошти та кошти її дітей (соціальна допомога). Моральну шкоду оцінює в 20 000 гривень. Крім того позивачем заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу. 13.05.2021 року від відповідача надійшов відзив на первісну позовну заяву та додатки до відзиву (а. с. 59-86). У відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що між сторонами укладений договір кредитування шляхом приєднання позичальника до Публічного договору, що відповідає вимогами ст. 634 ЦК України. В порядку ст. 639 ЦК України сторони домовилися, що договір про надання банківських послуг складається з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів. При цьому позичальник не може приєднатися лише до однієї з частин договору, а тільки до всього договору в цілому. Більш цього, згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Так, [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 19.05.2011 року, згідно з якою отримала кредитну картку № [NUMBER] , та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В подальшому позивач отримала ще одну картку № [NUMBER] , кредитний ліміт неодноразово змінювався. Та 16.08.2013 останній раз кредитний ліміт встановлено на рівні 2740,00 грн. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Відповідач вказує, що під час укладення кредитного договору позивачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В довідці вказані усі істотні умови кредитування: базова відсоткова ставка; розмір та строки внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафу при порушення строків платежів по грошовим зобов`язанням на строк більш ніж 30 днів тощо. Відповідач посилається на те, що позивачка після отримання картки користувалася нею, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, частково погашала заборгованість за кредитом. Також відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки оскаржуваний договір укладено 16.05.2011 року, а позивач звернулась до суду лише у квітні 2021 року. Виходячи з вищевикладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а. с. 59-62). Вищезазначена цивільна справа перебувала в провадженні Оріхівського районного суду Запорізької області. У зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Голови Верховного Суду від 10 травня 2022 року № 29/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області змінено та визначено Шевченківському районному суду м. Запоріжжя. Ухвалою від 24.04.2023 суддею прийнято вказану справу до свого провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 12.07.2023 суд дійшов висновку про необхідність про здійснення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, про що постановлено ухвалу. Судове засідання, призначене на 19.07.2023 р. відкладено з метою забезпечення участі відповідача. 30.08.2023 р. в судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, від надання відзиву на уточнену позовну заяву відмовився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви (без номеру) від 30 березня 2011 року між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та відповідачем - АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір. Позивач не заперечує того факту, що вона отримувала кредитний ліміт на платіжній картці банку і що банк періодично збільшував кредитний ліміт. Як зазначала позивач, вона користувалася кредитними коштами, погашаючи кредит регулярно. Банк здійснював певні списання з банківської карти, на яку їй, як багатодітній матері, надходили соціальні виплати на дітей, проте позивач дізналася про неправомірні списання лише після того, як банк у червні 2020 року подав до суду позовну заяву до неї про стягнення заборгованості. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, викладені нею в уточненій позовній заяві в якій вона, посилаючись на вище перелічені обставини та на наявність рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. в справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 323/2103/20), яке набрало законної сили у відповідності до Постанови Запорізького апеляційного суду від 16.03.2021 р., просила суд: - визнати кредитний договір. Укладений на підставі анкети-заяви від 30 березня 2011 року б/н, між нею та АТ КБ «ПриватБанк» припиненим; - стягнути» з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь надмірно сплачені кошти за користування кредитним лімітом у розмірі 39718 грн.; - стягнути» з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн. (а. с. 122-123; 124-129), а також звільнити її від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів») та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь судові витрати на правову допомогу. На підтвердження позовних вимог [PERSON] надала копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У зазначеній Анкеті-заяві містяться анкетні відомості про заявника (клієнта), а також у відповідних графах містяться підписи клієнта та представника банку (кредитора). У заяві зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Крім того, Анкета-заява містить згоду клієнта на отримання примірника договору шляхом роздрукування з офіційного сайту банку, а також зобов`язання клієнта регулярно ознайомлюватись із змінами Умов та Правил надання банківських послуг на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк». Проте Анкета-заява не містить жодних відомостей про розмір кредитного ліміту, процентну ставку за користування кредитом, строк кредитування, ставки штрафу, пені та комісії тощо. Виходячи з цього позивач вважала, що даний кредитний договір має бути визнано недійсним (а. с. 3-6; 14). Також позивачем надано в якості доказів копію банківської виписки по двом картковим рахункам (картки № [NUMBER] та № [NUMBER] за договором б/н за період з 06.09.2012 року по 01.06.2020 року (а.с. 7-13). Як зазначає позивач, за вказаний період з банківських карток [PERSON] було списано наступні кошти: - з підстав «Пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.» списано 800 грн.; з підстав «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6 відсотка» списано 33 600 грн.; з підстав «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» списано 5318 грн. Загальна сума цих відрахувань складає 39718 грн. Позивач зазначала, що вказана сума була стягнута відповідачем без законних підстав, за договорами, яких вона не підписувала і навіть не була ознайомлена з їх умовами, тому проведені банком операції по списанню коштів з її рахунків на користь банку були неправомірними, тобто, їй завдано збитків у розмірі 39 718 грн., які підлягають відшкодуванню в повному обсязі. (а.с. 3-6). Позивач вважає, що неправомірним діями відповідача, які мали свою тривалу дію протягом 9 років та полягали у безпідставному списанні вищевказаних сум з її рахунків, на які надходили соціальні виплати на її утримання та утримання малолітніх дітей, їй було спричинено моральну шкоду. Не маючи інших доходів, аніж соціальні виплати, з причин регулярного списання банком частки коштів вона відчувала їх недостатність, що спричиняло душевні хвилювання. Перебуваючи у стані стресу та нервозності у неї порушився сон, а діти також страждали через її стан. Діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 20 000 грн. Не визнаючи позовних вимог [PERSON] , відповідач АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що позивачка після отримання картки користувалася нею, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, частково погашала заборгованість за кредитом, тобто, мала знати про зміну відсоткової ставки, яка списувалася з її карток та про інші суми списання боргу. До відзиву на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» додав в якості письмових доказів копії виписки за договором № б/н станом 29.04.2021 р.; копію довідки про отримання боржником кредитних карток; копію довідки про зміну умов кредитування; копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; копію довідки про умови кредитування за кредитним договором (а. с. 59-61; 63-84). Також відповідач у своєму відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» просив суд в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, оскільки оскаржуваний договір було укладено 16.05.2011 р., а з позовом позивач звернулася у квітні 2021 року, тобто, після спливу 10 років (а. с. 61). Вирішуючи даний спір суд враховує принцип змагальності сторін та виходить з того, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, у частині 4 цієї статті вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В матеріалах справи є копія рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 року, яке набрало законної сили (справа № 323/2103/20 - за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором») та копія Постанови Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року, з яких видно, що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а. с. 131-132; 133-137). Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. встановлено наступні обставини, які не підлягають доказуванню: «…в період між 30.03.2011 року та 30.06.2020 року відповідач ( [PERSON] ) використала доступних їй за допомогою кредитної картки коштів на загальну суму 53 059, 15 грн., а поповнена була картка за цей же період грошовими коштами на загальну суму 50 086,16 грн…» (а. с. 131, на звороті). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). В рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 року вказано: «Таким чином судом встановлено, що підстав для стягнення з відповідача ( [PERSON] ) будь-яких коштів в порядку ст. 530 ЦК України також немає, оскільки сума коштів, фактично внесених відповідачем на користь позивача (АТ КБ «ПриватБанк») у спірний період перевищує суму коштів, фактично використаних відповідачем» (а. с. 132). В силу вимог ч. 4 статті 82 ЦПК України вищевказані обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, а тому ці обставини є доведеними та являються підтвердженням того, що [PERSON] погасила кредитну заборгованість шляхом поповнення кредитної картки, а тому станом на 30 червня 2021 позичальником в повному обсязі сплачені заборгованість за кредитним договором, а зобов`язання перед банком за кредитним договором припинилося. Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Після звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Заперечуючи проти позову, відповідач АТ КБ «Приватбанк» у відзиві на позов зазначав наступне: «Так, [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 19.05.2011 року, згідно з якою отримала кредитну картку № [NUMBER] , та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В подальшому позивач отримала ще одну картку № [NUMBER] , кредитний ліміт неодноразово змінювався. Та 16.08.2013 останній раз кредитний ліміт встановлено на рівні 2740,00 грн. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку» (а. с. 59-62). Також АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження того, що [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування, долучив до свого відзиву на позов наступні письмові докази: - копію виписки на ім`я [PERSON] , ІПН [NUMBER] , [INFO] , за договором б/н станом на 29.04.2021 р. (а. с. 63-80); - копію довідки згідно якої між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був підписаний договір б/н за яким було надано наступні кредитні карти: 19.05.2011 р. - карта № [NUMBER] ; 11.11.2013 р. - карта № [NUMBER] (а. с. 81); - копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від імені [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 83- на звороті); - копію довідки від 19.05.2011 р. про умови кредитування на ім`я « [PERSON] », ІПН [NUMBER] (а. с. 84). Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вищеперелічені письмові докази суд не в змозі вважати належними, оскільки з цих копій вбачається, що відповідні кредитні договори були укладені між АТ КБ «Приватбанк» з іншою особою (а не з позивачем за даним позовом) - з [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; _ ідентифікаційний код №_ [NUMBER] , Так, у позивача за цим позовом [PERSON] інші анкетні дані - вона народилася [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; паспорт серії [NUMBER] , ідентифікаційний код [NUMBER] (а. с. 19-20). Крім того, у відзиві на позов та у долучених до нього письмових доказах банк вказав кредитні картки № [NUMBER] та № [NUMBER] , видані на ім`я [PERSON] , проте на ім`я позивача в справі - [PERSON] видавалися банком інші кредитні картки № [NUMBER] та № [NUMBER] . Також відрізняються дати укладення кредитних договорів - позивач [PERSON] уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договір 30.03.2011 року, а вказана відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» в у відзиві на позов та у письмових доказах [PERSON] уклала кредитний договір 19.05.2011 р. Оскільки ці докази не містять інформацію щодо предмета доказування, вони не можуть вважатися належними, відтак суд дійшов висновку, що заперечення відповідача АТ КБ «ПриватБанк» проти позовних вимог [PERSON] не підтверджені в ході судового розгляду. Доводи відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування судом позовної давності та відмови у задоволенні позову з цих підстав, є неспроможними, оскільки з матеріалів даної справи та зі змісту рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. в справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що [PERSON] дізналася про неправомірні списання з її карткових рахунків лише після того, як банк у червні 2020 року подав до суду позовну заяву до неї про стягнення заборгованості. Таким чином, узнавши про порушення своїх прав у червні 2020 та подавши даний позов до АТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2021 року, позивач [PERSON] не пропустила передбачений законом трирічний строк позовної давності. Суд звертає увагу, що позивач в уточненому позові просить визнати договір припиненим, а не зобов`язання чи правовідношення за договором, як-то передбачено п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що кредитні відносини між сторонами є припиненими за договором б/н від 30.03.2011 року, укладеного між сторонами. Відтак позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненими кредитних правовідношень, що виникли на підставі договору б/н від 30 березня 2011 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь надмірно сплачених коштів за користування кредитним лімітом у розмірі 39 718 грн., які складаються з таких списань відповідачем з її банківського рахунку: «Пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.» - списано 800 грн.; з підстав «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6 відсотка» - списано 33 600 грн.; з підстав «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» - списано 5318 грн. На підтвердження вказаних позовних вимог позивачем надано копію банківської виписки по двом картковим рахункам (картки № [NUMBER] та № [NUMBER] за договором б/н за період з 06.09.2012 року по 01.06.2020 року (а. с. 7-13). Як зазначає позивач, у наступні кошти: - з підстав «Пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.» - списано 800 грн.; з підстав «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6 відсотка» - списано 33600 грн.; з підстав «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» - списано 5318 грн. Загальна сума цих відрахувань складає 39718 грн. (а. с. 7-13). Як вже зазначалося судом, статтею 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, у частині 4 цієї статті вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В матеріалах справи є копія рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 року, яке набрало законної сили (справа № 323/2103/20 - за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором») та копія Постанови Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року, з яких видно, що у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а. с. 131-132; 133-137). Зі змісту рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. вбачається такий висновок суду: «Відсутність домовленості сторін щодо такої істотної умови кредитного договору, як процентна ставка за користування кредитом, а також умов щодо кінцевого строку повернення кредитних коштів та відповідальності за їх несвоєчасне повернення, означає те, що відповідні зобов`язання між сторонами не виникли, що унеможливлює й задоволення вимог позивача (АТ КБ «ПриватБанк») у цій частині» (а. с. 131, зворот). Таким чином, неправомірне списання банком з карткових рахунків позивача коштів з підстав: «Пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.»; «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6 відсотка» ; «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» - в загальній сумі 39 718 грн. є безпідставно набутим майном. Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка В силу ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. В порядку частини 1 ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. До даних спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, що повністю узгоджується з правовою позицією ВС, викладеній у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 910/1531/18. Доказів, що спростовують викладене, у тому числі правильність наданих позивачкою розрахунків щодо суми безпідставно набутого майна в розмірі 39 718 грн., відповідач не надав. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь надмірно сплачених коштів за кредитним договором у розмірі 39 718 грн. є доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. В порядку ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і така шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні. Позивач вважає, що неправомірним діями відповідача, які виникли з 2011 року і мали свою тривалу дію до 2020 р. та здійснювалися у вигляді безпідставного списання вищевказаних сум з її рахунків, на які надходили соціальні виплати на її утримання під час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років та виплати їй як багатодітній матері на утримання малолітніх дітей, їй було спричинено моральну шкоду. Ця шкода полягає у тому, що не маючи інших доходів, аніж соціальні виплати, з причин регулярного списання банком частки коштів вона відчувала їх недостатність як для утримання дітей, так і для їх лікування дітей протягом тривалого часу (понад 9 років). Відчуваючи душевні хвилювання та перебуваючи у стані стресу та нервозності у неї порушився сон, а діти також страждали через її психоемоційний стан. Моральну шкоду, спричинену неправомірним діями відповідача позивач оцінює в розмірі 20 000 грн. Частиною 1статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження свого матеріального та психоемоційного стану у зв`язку з хворобами дітей та нестачею грошових коштів в зв`язку з неправомірним списанням банком коштів з її карткових рахунків, позивачем надано чисельні виписки з історії хвороб (21-54). Статтею 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Судом встановлено, що внаслідок тривалого (понад 9 років) неправомірного списання відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» коштів з карткових рахунків позивача [PERSON] , яка не мала інших доходів, окрім зарахованих на ці картки соціальних виплат на її утримання та утримання малолітніх дітей, мало місце настання негативних наслідків у вигляді недостатньої кількості коштів для утримання дітей та їх лікування, що призвело до душевних страждань позивача, перебування її у стані стресу та нервозності та страждання дітей через її психоемоційний стан. Виходячи з обставин справи суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок неправомірного списання банком коштів з карткових рахунків позивача, в сумі 20 000 грн. є завищеним, відтак з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню моральна шкода в сумі 10 000 грн., що відповідатиме принципу розумності та пропорційності. Вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування на її користь судових витрат на правову допомогу підлягають задоволенню частково, з огляду на таке. За змістом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено наступне: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 у справі №648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник позивача надав акт прийому-передачі наданих послуг від 17.07.2023, відповідно до якого загальна сума до сплати становить 8000 грн. Враховуючи, що позивачем заявлено три позовні вимоги: про визнання кредитних правовідношень припиненим, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., і судом дві вимоги задоволено повністю, а третя наполовину, стягненню підлягає сума 8000:3 + 8000:3 + (8000:3) х 0,5 = 6666,67 грн. Оскільки при складанні скороченого тексту рішення була допущена арифметична помилка, суд відповідно до положень ст. 269 ЦПК України разом із повним текстом рішення постановляє ухвалу про виправлення описки. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивач на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, виходячи з результату вирішення спору, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial