Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-14 00:00:00

У серпні\~2020\~року позивач\~ [PERSON] \~звернувся через\~Бабушкінський районний\~суд м.\~Дніпропетровська в\~порядку ст.ст.387,388\~ЦК України\~із позовом,\~пред`явленим до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Панченко\~Олена Валентинівна,\~уточнивши позовні\~вимоги та\~коло учасників\~справи в\~остаточній редакції\~позову від\~15\~вересня 2021\~року,\~в якому\~визначив третьою\~особою також\~ [PERSON] ,\~на предмет\~витребування з\~незаконного чужого\~володіння [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] по\~1/3\~частині з\~кожної земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~1210100000:02:272:0027,\~загальною площею\~0,0707\~га,\~розташованої на\~території [ADDRESS] ,\~що належить\~відповідачам на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~від 31\~травня 2007\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом ДМНО\~Панченко О.В.,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№4094.\~В обгрунтування\~позовних вимог\~позивач посилався\~на те,\~що [PERSON] є його позивача рідним братом, а їх батьку [PERSON] на підставі договору забудови від 29 жовтня 1948 року, який з 05 лютого 1925 року перебував у шлюбі з [PERSON] , належало домоволодіння [ADDRESS] , яке складалося з житлового будинку А-1 площею 31,3 кв.м.; сараю Б, душу-вбиральні, мостіння, огорожі, що в подальшому було перебудовано,та знаходилось на земельній ділянці площею 0,0707 га. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями першої черги після його смерті були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а фактично спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак свої спадкові права в нотаріальній конторі не оформляли. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі №200/14579/13-ц встановлено факт належності домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] ; визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] [INFO] за реєстровим № 3-4419; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та 1/2 частину вартості земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: [ADDRESS] , а всього 823 455,50 грн; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3629,20 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Позивач зазначає, що цим судовим рішенням встановлено та відмовлено у вимозі щодо визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки у зв`язку із відсутністю майна в натурі, яке було фактично знищено, однак позивач вважає, що земельна ділянка площею 0,0707 га з кадастровим номером 1210100000:02:272:0027 за адресою [ADDRESS] , яка за договором купівлі-продажу від 31 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В., належить відповідачам по 1/3 частині кожному, відчужена [PERSON] незаконно, оскільки у останнього права власності на цю спірну земельну ділянку не виникало, враховуючи визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим [PERSON] після батька [PERSON] . За таких обставин він вважає, що спірна земельна ділянка вибула із його володіння, як спадкоємця після батька, поза його волею шляхом відчуження майна особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, а в силу ст.ст.387,388 ЦК України є всі правові підстави для витребування у відповідачів цього майна на його позивача користь. 22.12.2020 року представник [PERSON] - адвокат Данилова А.Г., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позов, в якому зазначила, що право витребування належить лише власнику майна, як це передбачають вимоги ст.ст.387,388 ЦК України, яким позивач не являється та ніколи таким правом не володів, як і не був користувачем і фактичним володільцем спірної земельної ділянки, щоб вказувало на порушення його прав як власника, висновок про що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц; така ж позиція закріплена і в п.23 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5, де зазначено, що особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Вказано, що [PERSON] набуто право власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки разом з іншими відповідачами на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2007 року, посвідченого нотаріально, де продавець [PERSON] отримав під час підписання договору грошові кошти 2 428 489 грн., таким чином, після переходу права власності до відповідачів, відповідач [PERSON] отримала державний акт на землю та її право ніким не оскаржувалось і є чинним на сьогодні, що свідчить про відсутність підстав для витребування майна у законного його власника, що також узгоджується зі ст. 204 ЦК України та підтверджує презумпцію правомірності правочину. Разом з цим представник відповідача [PERSON] зазначила, що питання визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки неодноразово вирішувалось в судових спорах за позовами [PERSON] , де йому було відмовлено ще рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2009 року, яке залишилось в силі 09 квітня 2009 року за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області та з ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2009 року. При цьому рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі №200/14579/13-ц у задоволенні вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки відмовлено, тому це рішення суду не впливає на обсяг прав нових власників як домоволодіння, так і земельної ділянки за спірною адресою. Крім того, що цим же рішенням суду з [PERSON] на користь позивача стягнуто грошову компенсацію вартості 1/2 частини земельної ділянки у розмірі 775200 грн., відтак, вимога в цій справі про витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути задоволена, оскільки це пряме втручання у мирне володіння майном, що буде суперечити ст. 1 Першого протоколу до Конвенцій про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. За таких обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 04.01.2021 року відповідач [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позов, в якому зазначила, що позивач не є власником спірної земельної ділянки та ніколи не був її власником, як і не була спірна земельна ділянка ним успадкована за будь-якими заповітами та спадковими свідоцтвами, включаючи і ті, що визнані недійсними судовими рішеннями. Зазначені обставини вже були предметом судового розгляду та є встановленими судовим рішенням від 2008 року, яке залишилось чинним у зв`язку із його оскарженням. Позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю, зокрема, і у вимозі щодо визнання за ним права власності на частину земельної ділянки. Звертаючись із цим позовом, позивач зловживає своїм правом на звернення до суду до тих самих осіб, з тими ж самими підставами, внаслідок чого відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні його вимог у цій справі. 05.01.2021 року позивач [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, подав відповідь на відзив [PERSON] на позов, зазначаючи про те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі №200/14579/13-ц встановлено, що [PERSON] був попереднім власником всього домоволодіння, що зареєструвано 24 травня 2007 року на підставі свідоцтва про спадщину від 2001 року, однак цим рішенням суду визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що скасовує первинні підстави виникнення у [PERSON] , як у продавця майна, його права власності на спірну земельну ділянку, відтак, відповідачі набули право власності на земельну ділянку на підставі недійсного договору купівлі-продажу у 2007 році. Натомість цим же судовим рішення встановлено право позивача на спадкування, з чого останній вважає, що є титульним володільцем майна, що надає йому право звернення з цими позовними вимогами до суду, а неправомірні дії [PERSON] позбавили його можливості оформити право власності на домоволодіння та земельну ділянку. Також позивач зазначає, що саме дії відповідачів зі знищення будинку та господарських будівель на спірній земельній ділянці унеможливили задоволення вимоги щодо визнання за ним права власності на це майно через відсутність його в натурі, а посилання на те, що судовим рішенням також стягнуто на користь позивача грошову компенсацію за частину земельної ділянки, є безпідставним, оскільки [PERSON] , отримавши кошти від відповідачів за продаж домоволодіння та земельної ділянки, не сплатив йому ті кошти, визначені судом, а придбав дві квартири, які згодом подарував своїм дітям. Ці договори купівлі-продажу було визнано недійсними рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року у справі №204/7796/16-ц та рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року у справі №200/5083/14-ц з підстав фіктивності таких правочинів, вчинених для уникнення сплати [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що мета цього позову є повернення на його користь частини спадкового майна, а відповідачі не позбавлені права компенсувати свої витрати за рахунок особи, яка незаконно продала їм спірне майно. Також 05 січня 2021 року, на вимогу ст. 179 ЦПК України, [PERSON] подав відповідь на відзив [PERSON] на позов, зазначивши аналогічні доводи, які наведені у відповіді на відзив [PERSON] , на спростування аргументів відповідача. 21.01.2021 року представник [PERSON] - адвокат Данилова А.Г., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 180 ЦПК України, подала заперечення на відповідь на відзив [PERSON] на позов, в яких відзначила, що в договорі купівлі-продажу від 31 травня 2007 року земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №009897 Д* №39578, кадастровий номер 1210100000:02:272:0027, наданої для обслуговування будинку, господарських споруд, виданого Дніпропетровською міською радою народних депутатів від 07 серпня 2002 року за №44/3, що свідчить про набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку в порядку її приватизації, що є чинним та ніким не скасовано, а доводи позивача щодо отримання [PERSON] земельної ділянки у власність в порядку отримання спадщини не відповідають дійсності та не можуть братись до уваги. Разом з цим зазначила, що [PERSON] мав право на приватизацію частини спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим йому було присуджено грошову компенсацію, що не впливає на обсяг прав нових власників ані домоволодіння, ані спірної земельної ділянки. Враховуючи відсутність у позивача права на пред`явлення вимоги до відповідачів у відповідності до ст.ст.387,388 ЦК України, оскільки останній ніколи не мав права власності на спірну земельну ділянку, просить відмовити у задоволенні цих позовних вимог повністю. 28.10.2021 року [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 181 ЦПК України, подав заперечення на позовну заяву [PERSON] , в яких зазначив, що позивач ніколи не був власником спірної земельної ділянки, а тому право на витребування майна з чужого володіння на свою користь не має. Також зазначив, що спірна земельна ділянка не входила до спадкового майна, а [PERSON] набув право власності на цю землю в порядку приватизації у відповідності до ст. 116 Земельного кодексу України. 25.01.2022 року адвокат [PERSON] - Слюньков Д.Ю. подав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення свого права ще у серпні 2007 року звернувшись до відповідачів із вимогами, зокрема, щодо визнання його права власності на земельну ділянку, тому вважає, що строк позовної давності сплив ще 01 вересня 2010 року. На підставі викладеного просив застосувати строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, 10 вересня 2023 року адвокат [PERSON] - Данилова А.Г. звернулась до суду з аналогічною заявою про застосування судом строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, зазначаючи також, що позивач дізнався про порушення своїх прав у 2007 році, що встановлено рядом судових рішень. Також наголосила на позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 25 листопада 2019 року у справі №914/3224/16. Інші учасники справи письмових пояснень щодо позову, відзивів на позов чи відповіді на відзиви на позов не подавали та своїм правом, передбаченим ст.180,181 ЦПК України, не скористались. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2020 року позовна заява [PERSON] залишалась без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків, які він усунув, подавши нову редакцію позовної заяви 08 вересня 2020 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року залучено [PERSON] третьою особою у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року вжито заходи забезпечення позову щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав повністю свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та його заявах по суті справи, поданих на відзиви сторін та заперечення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що позивачеві судовим рішенням вже присуджена грошова компенсація вартості 1/2 частини земельної ділянки, як компенсація за майно, яке не увійшло в спадкову масу, а вимоги стосуються всієї земельної ділянки, пред`явлені позивачем, як її власником, також підстав для витребування майна немає, оскільки у відповідності до Державного акту на землю спірна земельна ділянка набута [PERSON] в порядку приватизації, а не спадкування. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, також застосувавши строк позовної давності, який позивачем пропущено. В судовому засіданні представник [PERSON] заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, також наполягаючи на застосуванні строку позовної давності, який пропущений, на його думку, позивачем з 2014 року, тоді як позов пред`явлений лише у 2020 році, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цілому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавала, як і не подавала заяв по суті справи та своєї міркування щодо позовних вимог [PERSON] не висловлювала. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на викладене у поясненнях та відзивах на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Приватний нотаріус ДМНО Панченко О.В. в судове засідання, призначене на 15 вересня 2023 року, не з`явилась, однак 21 грудня 2020 року подала лист, в якому просила розглядати справу за її відсутності. При цьому своєї думки щодо позовних вимог [PERSON] не висловила, заперечень в письмовому вигляді не подавала. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Так, судом встановлено, що у березні 2012 році позивач [PERSON] звернувся через суд із позовом, пред`явленим до [PERSON] на предмет визнання того, що домоволодіння [ADDRESS] було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та кожному з них належало по 1/2 частині; визнання за [PERSON] права власності на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка [PERSON] , яка складає 1/9 частку домоволодіння [ADDRESS] ; визнання недійсним заповіту, складеного 13 лютого 1985 року від імені батька [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] 04 жовтня 2001 року за реєстровим № 3-4419; встановлення факту прийняття ним спадщини\~\~після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] ; визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] ; визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] ; стягнення на його користь з відповідача грошової компенсації в сумі 823\~\~455,40 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року зазначені позовні вимоги задоволені частково, встановлено факт належності домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності\~\~подружжю\~\~ [PERSON] і [PERSON] ; визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнано недійсним\~\~свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] 04 жовтня 2001 року за реєстровим № 3-4419; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] \~\~грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та 1/2 частину вартості\~\~земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: [ADDRESS] , а всього\~\~823 455,50 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3629,20 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 18 серпня 2014 року з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] . Постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2014 року відмовлено. Також переглянути рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року здійснював спроби і [PERSON] , подавши у серпні 2017 року заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вищезазначеного рішення суду від 13 січня 2014 року, проте ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року було відмовлено. Зазначена ухвала суду набрала законної сили 29 січня 2019 року з постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, якою в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовлено, ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року залишено без змін. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 13 січня 2014 року встановлені фактичні обставини, які, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї справи та додатково не доказуються. Так, Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська встановлено наступні факти та обставини, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] одружились 05 лютого 1925 року, про що видано свідоцтво про одруження [NUMBER] . Відповідно до інформаційної довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 23 серпня 2012 року №11308 право власності на домоволодіння [ADDRESS] 10 липня 2007 року зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ..\~\~Попереднім власником усього домоволодіння був [PERSON] , який зареєстрував право власності 24 травня 2007 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04 жовтня 2001 року за №3-4419. В ході зазначеного судового розгляду судом також оглядалась цивільна справа №2-992/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Панченко Олена Валентинівна про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними\~\~ свідоцтва,\~\~заповіту та договору купівлі-продажу, визнання частково недійсним державного акту на землю, визнання права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. З оглянутих матеріалів зазначеної цивільної справи судом встановлено, що рішенням суду від 22 грудня 2008 року, ухваленим у вказаній справі, \~в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено з посиланням на пропуск строку позовної давності, при цьому клопотання позивачем про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявлялось, а отже і не розглядалось судом. До такого ж висновку дійшов і Апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 09 квітня 2009 року, окрім цього пославшись на безпідставність позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено не тільки за пропуском строку позовної давності, а й по суті. Батько позивача та відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , був власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору забудови від 29 жовтня 1948 року. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] набуто у власність померлим [PERSON] у шлюбі, оскільки з 05 лютого 1925 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , тобто спірне домоволодіння на момент складення заповіту було предметом спільної сумісної власності подружжя та не могло бути заповідано померлим в повному обсязі\~\~відповідно до ст.ст.22, 28, 29 КпШС України. 04 жовтня 2001 року відповідачем [PERSON] отримано\~\~свідоцтво про право на спадщину за заповітом\~\~батька [PERSON] , а 31 травня 2007 року [PERSON] , як власником домоволодіння, відчужено його за договором купівлі-продажу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батьків в 1988 році та 1995 році діти до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. Факт вступу [PERSON] в управління спадковим майном відповідно до ст.549\~ЦК України (в редакції 1963 року) підтверджується накладними №№121,122 від 15 квітня 1996 року та довідкою КП «ДМБТІ» №016855 про самовільне перебудову спірного домоволодіння, які свідчать про проведені ремонті роботи, збільшення\~\~житлової площі на 8,3 кв.м., прибудови сіни а1-1 до будинку А-1,\~\~альтанки, гаражу. Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] набута у власність відповідачем після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який є недійсним, а позивач, як спадкоємець померлих [PERSON] та [PERSON] , мав право на приватизацію 1/2 частини спірної земельної ділянки, проте внаслідок її відчуження відповідачем, позбавлений такого права, що завдало йому істотної майнової шкоди, а тому суд вважав за необхідне стягнути на користь позивача з відповідача 1/2 частину вартості відчуженого відповідачем домоволодіння та земельної ділянки, виходячи із звіту про експертну грошову оцінку від 19 травня 2008 р. у сумі (1550400:2) 775200 грн. та\~\~ у сумі (96511:2) 48255,5 грн. за 1/2 частину домоволодіння. При розгляді даної справи судом встановлено, що 31 серпня 2002 року [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №009897 Д*039578 код ДЗК 66100126 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 07 серпня 2002 року за №44/3, яким йому передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0707 га, на території [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зазначений Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №039578. Цей Державний акт на право приватної власності на землю від 31 серпня 2002 року жодним судовим рішенням не визнаний недійсним. 31 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0707 га у [ADDRESS] , згідно умов якого покупці кожний в рівних частках по 1/3 частині набули зазначену земельну ділянку у власність. 16 жовтня 2007 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали Державні акти на право власності на земельну ділянку Серії ЯД №901002, ЯД №901003, ЯД №901004. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей\~317\~і\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №10/2180 наведено такі висновки: «Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову; … особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача; виключно власник наділений правом, передбаченим ст.388 ЦК України, витребування свого майна з чужого незаконного володіння, а тому саме на позивача за таким позовом покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна.». Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно), про що також зазначено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, як про це наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Такі ж\~самі підстави\~для застосування\~ст..ст.387,388\~ЦК України\~визначені і\~в постанові\~Верховного Суду\~від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20. У відповідності до ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі встановлених фактичних обставин та зазначених вище висновків як Верховного Суду, так і Великої Палати Верховного Суду, що судом застосовуються в порядку ст. 263 ЦПК України, за безсумнівним внутрішнім переконанням, основаним на письмових доказах та фактичних обставинах, зокрема, що не підлягають додатковому доказуванню у цій справі, суд дійшов висновку, що позивач, хоча і вступив в управління спадковим майном ще у 1996 році, в тому числі і в користування спірною земельною ділянкою, та мав право на приватизацію своєї ідеальної частки земельної ділянки, оскільки спірна земельна ділянка не увійшла у спадкову масу після батьків позивача та [PERSON] , однак, ніколи не був зареєстрованим у встановленому законом порядку власником спірної земельної ділянки та своїм правом на приватизацію частини спірної земельної ділянки не скористався, тоді як [PERSON] отримав у 2002 році Державний акт на землю в порядку її приватизації, а не в порядку спадкування після батьків, який є чинним на час розгляду даної справи, при цьому істотно порушивши майнові права позивача на частину землі. Суд також відзначає, що в рахунок відновлення такого порушеного майнового права позивача судовим рішенням, яке набрало законної сили, по суду присуджено з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 775 200 грн., і саме у такий спосіб відновлення свого порушеного права позивач просив вирішити у справі, у якій ухвалено рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року, та який обрав самостійно. Також належить відзначити, що ані фізичного, ані юридичного вибуття майна з володіння [PERSON] не відбулось, як і не встановлено належності цього спірного майна позивачеві, що виключає звернення позивача саме з таким віндикаційним позовом до відповідачів, які набули спірну земельну ділянку, кожний окремо в рівних частках, у власність у іншого належного власника у законний спосіб, в силу ч.2 ст. 328 ЦК України. З наведених підстав суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки відсутні правові підстави для застосування вимог ст.ст.387, 388 ЦК України, а строк позовної давності суд не застосовує, оскільки відповідачами будь-які права позивача не порушені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід віднести за рахунок позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed