Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Позивачі та відповідачі зареєстровані в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На даний час, частина квартири є приватною власністю, а інша так і залишається неприватизованою. Приватизація частини квартири проводилась після визначення порядку користування квартирою між членами сім`ї. Згодом, приватизована частка квартири була успадкована [PERSON] . Але додаткова/окрема адреса виділеній та приватизованій частині квартири не присвоювалась. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в спірній квартирі з 1998 року в зв`язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання до іншого помешкання. [PERSON] і [PERSON] , не проживають за адресою спірного житла з народження. На сьогоднішній день реєстрація відповідачів носить формальний характер, оскільки вони в квартирі не проживають, їх речі в квартирі відсутні, участі в оплаті квартплати і комунальних послуг не приймають. Позивачі позбавлені можливості вільно користуватися своєю власністю, оскільки реєстрація відповідачів у квартирі збільшує тягар по сплаті житлово-комунальних послуг. З цих підстав, просять визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що має інвалідність ІІ групи проживає в цій квартирі з матір`ю [PERSON] . З 2000 року по 2015 рік перебував у місцях позбавлення волі. Наразі йому з мамою важко сплачувати за квартиру за житлово-комунальні послуги. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає у спірній квартирі. В цій квартирі зареєстровані всі відповідачі, тому вона повинна сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, які нараховуються на відповідачів. За компенсацією цих послуг до відповідачів не зверталася. Зазначила, що донька з сім`єю близько тридцяти років в спірній квартирі не проживає. З квартири відповідачів ніхто не виганяв. Тільки [PERSON] звертався до неї один раз з проханням пожити в спірній квартирі з своєю нареченою, однак на прохання доньки і онуки вона відмовила. Ключі від квартири позивачка не забирала, просто була необхідність у заміні старих замків. Наразі проживає з сином [PERSON] та його родиною, робили ремонт квартири, відповідачі участі не брали. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах: малолітньої [PERSON] і неповнолітньої [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районої в місті Києві державної адміністрації в засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України, при прийнятті рішення враховувати інтереси дітей, позовні вимоги не підтримують. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутністю відповідачів, які не з`явилися та третьої особи. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що відповідно до ордера №Г 247328 від 06 січня 1975 року виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради на сім`ю із п`яти осіб була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею - 36,9 кв.м., а саме [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) (а.с.11). [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25/200 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину належить позивачу [PERSON] . Інша частина квартири не приватизована. На даний час у вищевказаній квартирі, крім позивачів зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Відповідачі в квартирі не проживають понад одного року, речі в квартирі відсутні, участі в оплаті житлово - комунальних послуг не приймають, що підтверджується зібраними у справі доказами, а також показами відповідачів у якості свідків, які ці обставини не оспорювали. Допитані в судовому засіданні відповідачі в якості свідків [PERSON] і [PERSON] пояснили наступне. [PERSON] пояснила, є дочкою позивачки [PERSON] і з 90-х років проживає в будинку свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Між ними була укладена усна домовленість, згідно якої [PERSON] проживає в будинку, який належить її чоловіку, а за нею зберігається право користування спірною квартирою. Позивачка [PERSON] на неодноразові прохання пустити своїх онуків пожити в цій квартирі, відмовляла. Домовленості щодо сплати житлово-комунальних послуг між ними не було, мати посилалася та не, що вони там живуть та самі сплачують за ці послуги. Марина до 02.03.2022 року також проживала за адресою [ADDRESS] , після чого разом з дітьми виїхала за кордон разом з дітьми. [PERSON] пояснив, що позивачі йому перешкоджали у проживанні в спірній квартирі з 90-х років він в спірній квартирі не проживав. Вирішуючи спір про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд враховує, що відповідно до ст.18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно зі ст. 15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (частина 2 статті 71 ЖК України). Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї такими, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст. 71,72 ЖК УРСР дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідачі в спірній квартирі не проживають без поважних причин понад одного року, суд вважає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили право користування квартирою [ADDRESS] , що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідність їх задоволення судом. Щодо позовних вимог до відповідачів малолітньої [PERSON] і неповнолітньої [PERSON] , в інтересах яких діє законний представник [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є онуками позивачки [PERSON] та племінницями [PERSON] , у квартирі не проживають тривалий час з причин проживанням із матір`ю за іншою адресою. З метою забезпечення найкращих інтересів дітей, забезпечуючи баланс інтересів всіх учасників справи, враховуючи відсутність доказів того, що [PERSON] і [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, враховуючи наявність поважних причин для їх непроживання у спірній квартирі, з огляду на їх вік, суд приходить висновку, що вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Outcome: partial