Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог тим, що 02 січня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики та розписку про отримання коштів, за умовами якого він передав, а відповідач прийняла у тимчасове користування 107\~000 грн., які [PERSON] зобов`язалась повернути йому до 19 лютого 2013 року. Вказує, що в рамках примусового виконання виконавчого листа №2/205/1683/14, ним вже було отримано 33\~404,67 грн. Зазначає, що на теперішній час залишається неповернутою грошова сума в розмірі 73\~594,67 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 73\~594,67 грн., а також судовий збір у розмірі 1\~007 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08 липня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи та зупинено провадження у справі до закінчення проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 21 грудня 2021 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про закриття підготовчого судового засідання з призначенням справи до розгляду по суті. 09 травня 2023 року від представника відповідача адвоката Павелка С.М. до суду надійшли письмові пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позову, де в обґрунтування зазначив, що докази надані [PERSON] щодо укладення між ним та [PERSON] договору позики, а також безпосереднє отримання [PERSON] грошових коштів є неспроможними, оскільки передача/неотримання грошових коштів не може підтверджуватися показаннями свідків; зі змісту договору позики не можна встановити хто є кредитором (позикодавцем), а хто є боржником (позичальником); розписка містить недостовірні дані в частині відомостей про [PERSON] (ідентифікаційний номер, місце проживання та реєстрації належить зовсім іншій особі); відповідними доказами не підтверджено реальну мету отримання коштів та наявність волі [PERSON] на укладання такого правочину і його направлення на реальне настання правових наслідків, що не відповідає ст. 203 ЦК України. Посилається на невідповідність пояснень [PERSON] та свідка [PERSON] , наданих під час розгляду справи та наявних в кримінальному провадженні №12017040690001471, щодо валюти наданої позики; зазначення у розписці про отримання грошових коштів від 02 січня 2013 року паспортних даних викраденого паспорту [PERSON] та інших даних (ІПН, адреса реєстрації), які не належать та ніколи не належали [PERSON] ; зазначення у договорі позики паспортних даних, які не належать і не належали [PERSON] ; наявність у розпорядженні [PERSON] копій документів [PERSON] через наявність спільних справ та приятельські, довірчі стосунки між сторонами. У судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні. Позивач надав суду заяву в якій просив позов задовольнити у повному обсязі з урахуванням зменшених позовних вимог та наданих ним у судових засіданнях пояснень і долучених до матеріалів справи доказів. Заслухавши думку відповідача та її представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (т. 1 а. с. 24-27). Пунктом 1 вищевказаного договору передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у тимчасове користування 107\~000 грн. для виконання договірних послуг по будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, пп. 1.1. та п. 2 договору позики передбачено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, складеною в момент передачі грошової суми позичальнику. Зазначену грошову суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцю готівкою в строк до 16 червня 2013 року. З наявної в матеріалах справи розписки про отримання коштів від 02 січня 2013 року [PERSON] підтверджено, що [PERSON] своїм підписом в розписці підтверджує факт отримання грошових коштів у сумі 107\~000 грн., які були отримані готівкою від [PERSON] в момент складання розписки (т. 1 а. с. 23). Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №205/10677/13-ц №24288?24290/21-32 від 26 жовтня 2021 року, підписи від імені [PERSON] у документах: розписці про отримання коштів від 02 січня 2013 року, графі «Позичальник:» обох примірників договору позики від 02 січня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , розписці від 25 травня 2015 року, виконані писальним приладом без застосування технічних засобів та без попередньої підготовки; також підписи від імені [PERSON] у документах: розписці про отримання коштів від 02 січня 2013 року, графі «Позичальник:» обох примірників договору позики від 02 січня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , розписці від 25 травня 2015 року, виконані [PERSON] (т. 2 а. с. 155-163). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права. При вирішенні спору, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21. Згідно із статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Судом під час розгляду справи було встановлено, що при укладенні договору позики від 02 січня 2013 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає виконанню. З матеріалів справи судом було встановлено, що зобов`язання [PERSON] в частині повернення грошових коштів за договором позики не були виконані в повному обсязі. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за договором позики від 02 січня 2013 року грошові кошти не були отримані [PERSON] від позивача, відповідачем та її представником суду не надано, а посилання представника відповідача на недоведеність позовних вимог не відповідають встановленим судом обставинам та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Посилання відповідача та її представника щодо відсутності доказів передачі [PERSON] грошових коштів не приймається судом до уваги, оскільки спростовується наявними підписами в договорі позики та розписці про отримання коштів, зробленими особисто [PERSON] , що підтверджується почеркознавчою експертизою у цій справі. Також у своїх запереченнях на позовні вимоги [PERSON] неодноразово посилалась на те, що [PERSON] передавав їй грошові кошти у доларовому еквіваленті, а не у гривнях. Твердження сторони відповідача на зазначення у договорі позики позикодавцем [PERSON] , а позичальником [PERSON] є слушним, але вказані розбіжності лише свідчать про описку у договорі позики, оскільки на останньому аркуші позикодавцем вірно зазначено [PERSON] , а позичальником [PERSON] , що також підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] . Судом також були допитані в якості свідків [PERSON] , а також позивач [PERSON] за його згодою, які надали пояснення тотожні до змісту позовної заяви та обґрунтуванню позовних вимог, які суд також враховує під час вирішення справи. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №559/2587/19. Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання договору позики за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Більш того, відповідно до змісту пп. 1.1. договору позики від 02 січня 2013 року передбачено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, складеною в момент передачі грошової суми позичальнику, а в матеріалах справи наявна зазначена розписка [PERSON] , якою підтверджено, що вона своїм підписом в розписці підтверджує факт отримання грошових коштів в сумі 107 000 грн. Крім того, висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №205/10677/13-ц №24288?24290/21-32 від 26 жовтня 2021 року, підтверджується те, що підписи у розписці про отримання коштів в рахунок позики та двох екземплярах договору позики від 02 січня 2013 року виконані саме відповідачем - [PERSON] . За наявності вищезазначених доказів та встановлених судом обставин у своїй сукупності, твердження представника відповідача про відсутність волі [PERSON] на укладання саме договору позики, мету отримання коштів та взагалі факту отримання нею грошових коштів за договором, не можуть бути враховані судом, а посилання на зазначення недостовірних відомостей відповідача не спростовує доведеність факту укладення договору позики та підписання [PERSON] як зазначеного договору, так і розписки до нього, що свідчить про реальність існування боргового зобов`язання у відповідача перед позивачем та її волевиявлення. При цьому суд також враховує, що відповідач спірний договір позики, відповідно до положень ст. 1051 ЦК України не оспорювала, і цей договір недійсним у встановленому законодавством порядку не визнано, так як і не було оскаржено висновок експерта щодо підписання договору позики та розписки самою [PERSON] . Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Згідно із ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до наявної в матеріалах справи відповіді Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №20044 від 19 квітня 2018 року, на примусовому виконанні у Новокодацькому ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області у період з 03 липня 2014 року по 12 грудня 2014 року перебувало виконавче провадження №43842016 з примусового виконання виконавчого листа 2/205/1683/14 від 25 червня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 107\~000 грн., яке було завершено 12 грудня 2014 року на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а від реалізації арештованого майна частково стягнуто та перераховано стягувачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 33 404,67 грн. (т. 1 а. с. 151). Судом було враховано, що в порядку примусового виконання державною виконавчою службою було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 33 404,67 грн. Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги, що п. 2 договору позики від 02 січня 2013 року сторонами було визначено строк повернення грошових коштів 16 червня 2013 року, але доказів повернення грошових коштів відповідачем не було надано, а на невиконанні умов договору щодо повернення суми позики наполягає сам позивач, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договором позики з урахуванням зменшення розміру позовних вимог в розмірі 73\~594,67 грн. Отже, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими і підтверджені належними, допустимими доказами, а також не були спростовані стороною відповідача. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1\~007 гривень (а. с. 1). Разом з\~тим,\~позивачем було\~зменшено розмір\~позовних вимог\~до 73\~594,67\~грн.,\~і тому\~розмір судового\~збору,\~який слід\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивача,\~складає 735,95\~грн.,\~що пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог\~з урахуванням їх уточнення (зменшення) позивачем. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий\~збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, однак вказаного клопотання до суду не надходило.

Outcome: approved