Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-06 00:00:00

21 липня 2023 року від позивача до суду надійшов позов до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , і з цього дня відкрилася спадщина на її майно, зокрема, на житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . 20 червня 2023 року на підставі заяви позивача та відповідача про прийняття спадщини, в приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. була заведена спадкова справа № 136/2023 до майна померлої [PERSON] . Зазначає, що цього ж дня між ним та [PERSON] укладено договір про поділ спадкового майна до видачі свідоцтв про право на спадщину, згідно умов якого до позивача переходить право власності на вищевказаний житловий будинок. 20 червня 2023 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, однак у його видачі йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок за [ADDRESS] , з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Кремеш Локачинського району Волинської області, а також судові витрати залишити за ним. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 26 липня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 07 вересня 2023 року. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» (а.с. 47). До позовної заяви ним долучено клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 37). Відповідач у судове засідання не з`явилася також, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 48). 07 вересня 2023 року через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 49). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 136/2023 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Кремеш Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 21 квітня 2021 року Локачинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00040185992 від 20 червня 2023 року (а.с. 6, 23, 28-29). Оскільки [PERSON] померла [INFO] , тобто до 2004 року, то згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з ст. 524 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. [PERSON] , заповіту складено не було, що підтверджується копією інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 72897077 від 20.06.2023 року (а.с. 27). Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та спадкодавицею [PERSON] , а саме те, що остання є їхньою матір`ю, підтверджується копіями їхніх Свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 17 квітня 1973 року та серії [NUMBER] від 21 квітня 2021 року та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00040186084 20 червня 2023 року, а також копією свідоцтва про одруження [PERSON] серії [NUMBER] від 12 грудня 1997 року (а.с. 21 на звороті, 23, 23 на звороті, 29 на звороті-30). Ст. 548 ЦК України (1963 р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 цього кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Із копії довідки Локачинської селищної ради Волинської області №48 від 21.03.2023 року вбачається, що в с. Кремеш Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] , яка була зареєстрована і проживала у [ADDRESS] . Зі слів спадкоємців спадкове майно складається із житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , права на земельну частку (пай) колишнього КСП «Дружба» с. Заячиці Локачинського району Волинської області. У володіння спадковим майном після смерті [PERSON] шляхом догляду за спадковим майном та наявністю на руках правовстановлюючих документів на спадкове майно вступили [PERSON] (син померлої, який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] ) та [PERSON] (дочка померлої, яка зареєстрована та проживає в [ADDRESS] ). Заповіт від імені померлої не посвідчувався (а.с. 7). Крім того, 20 червня 2023 року [PERSON] та [PERSON] подали до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 136/2023 до майна померлої [PERSON] (а.с. 16). Таким чином, позивач [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] і є спадкоємцями першої черги за законом. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину, не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 136/2023 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 20 червня 2023 року в приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. було укладено договір про поділ спадкового майна до видачі свідоцтв про право на спадщину між [PERSON] та [PERSON] , яким досягли домовленості поділити спадщину наступним чином: зокрема, [PERSON] перейде право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] (а.с. 17). 20 червня 2023 року [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті своєї матері [PERSON] , щодо житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса (а.с. 18 на звороті). Проте йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову вих. № 149/02-31 від 20.06.2023 (а.с. 14, 34). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлений права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернувся до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно копії технічного паспорта від 30 березня 2023 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок, був зведений у 1990 році (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 9-12). Відповідно до виписки з погосподарської книги за 1991-1995 роки Заячицівської сільської ради Локачинського району Волинської області, яка видана Локачинською селищною радою Волинської області 21 березня 2023 року вих. №47, про те, що по особовому рахунку № [NUMBER] будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] належав [PERSON] , яка померла [INFO] , рік побудови - 1990 рік (а.с. 8). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 336345920 від 30.06.2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 32). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємець першої черги майна померлого, підставно просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. 07 вересня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшла письмова заява, згідно якої позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 49). Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються відповідачем, або добровільності їх визнання, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавиці [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити у підготовчому судовому засіданні, визнавши за позивачем, як спадкоємцем за законом першої черги, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за ним, підлягає до задоволення.

Outcome: approved