Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-18 00:00:00

У червні 2023 до суду звернулось ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 3306,67 грн. Позовні вимоги обґрунтували тим, що [PERSON] з 26.12.2017 наказом № 388-кп від 22.12.2017 був прийнятий на роботу до ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» на посаду слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 4-го розряду трамвайного депо № 1. Відповідно до розпорядження № 335 від 31.03.2020 [PERSON] було надано відпустку у період з 02.04.2020 по 26.04.2020 строком на 24 календарних дні, за період роботи з 26.12.2019 по 26.12.2020. Наказом генерального директора ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» №113-кз від 09.06.2023 [PERSON] було звільнено з підприємства за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що [PERSON] має борг перед ним у розмірі 3306,67 грн. у вигляді коштів отриманих відповідачем за надану відпуску за невідпрацьований час, розрахунок яких наведено у позові. Ухвалою від 20.06.2023 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позову заперечував в повному обсязі пославшись на те, що отримані ним кошти є заробітною платою, яка проведена позивачем добровільно, за відсутності розрахункової помилки та недобросовісності з боку набувача, тобто [PERSON] , у зв`язку з чим до вказаних відносин підлягають застосуванню положення ст. 1215 ЦК України, за якою вказані грошові кошти поверненню не підлягають. Крім того відповідач вважає, що позивач пропустив строк встановлений ст. 233 КЗпП, оскільки не звернувся до суду протягом одного року з дня виникнення підстав, що дають право на пред`явлення вимог. Позивач скористався можливістю та надав до суду відповідь на відзив в якій заперечував проти доводів відповідача, та послався на позицію Верховного суду України у справі № 332/1433/17-ц від 17.07.2019, а також вказав на те, що ним не пропущено строків позовної давності у зв`язку з тим, що строки визначені ст. 233 КЗпП продовжені на строк дії карантину, який було подовжено до 30.06.2023. Дослідивши матеріали справи, суд встановив відповідні обставини та приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 26.12.2017 по 09.06.2020 перебував у трудових відносинах з ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс». 09.06.2020 [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з позивачем підтверджено копіями наказів про прийняття на роботу від 22.12.2017 № 388-кп та звільнення з роботи від 09.06.2020 № 113-кп за власним бажанням ст. 38 КЗпП (а. с. 4-6). Із 02.04.2020 по 26.04.2020 відповідач знаходився у щорічній основній відпустці, яку йому надано за період роботи з 26.12.2019 по 26.12.2020 (а.с. 7). Позивач виплатив відповідачу відпускні, що підтверджено розрахунковими листками (а.с. 8). Згідно із частиною першою статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України "Про оплату праці" відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до статті 22 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Як зазначив Верховний Суд у постанові № 332/1433/17-Ц від 17.07.2019, системне тлумачення положень статтей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України "Про відпустки" дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Судом встановлено, що згідно із розрахунком відпустки № 1074 від 21.04.2020, на день звільнення [PERSON] сума нарахованої йому заробітної плати не була достатньою для покриття заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, борг становив 3306,67 грн. (а. с. 8-9). Випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у статті 127 КЗпП України. Отже, такі відносини регулюються трудовим законодавством України, у зв`язку з чим відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин положення статей 1212, 1215 ЦК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку. До суду позивач звернувся із вказаним позовом в межах строку, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України, який відповідно до ч. 1 глави ХІХ Прикінцевих та перехідних положень КЗпП продовжуються на строк дії карантину, який було відмінено з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 № 651. Тому доводи відповідача в цій частині не обґрунтовані та не заслуговують на увагу. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2684 грн.

Outcome: approved