Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

До Першотравневого районного суду м. Чернівці надійшли вищевказані позовні заяви. В обґрунтування позову позивач за первісним позовом зазначив, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2009 року, спільних дітей від шлюбу не мають. Приблизно на початку березня 2020 року після чергового примирення дружина наполягала на оформленні заповіту на її ім`я, з метою стабілізації ситуації, маючи на меті заспокоїти дружину та переконати її у своїх намірах зберегти сім`ю, позивач 20.03.2020 року о 18 год. 00 хв. склав заповіт на все його майно на її користь, що у свою чергу на деякий період стабілізувало їхні відносини. В подальшому позивач розпочав перемовини про примирення, що вартувало йому придбання за власні кошти з оформленням на ім`я відповідача нового автомобіля, вартістю 30 000 доларів США. 24.11.2020 року під час перебування у шлюбі він придбав автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , який відповідно до відкритих джерел АВТО РІА станом на цей час вартість складає 950 000 грн. В подальшому прозвучав черговий заклик з боку позивача до відповідача опанувати себе, повернутись додому, проговорити та вирішити проблему, якщо така існує. Однак, відповідач достеменно володіючи інформацією, що автомобіль зареєстрований на неї, придбаний позивачем на позичені кошти, спонукала укласти з нею договір дарування квартири, в якій вони проживали і яка є єдиним місцем проживання та реєстрації позивача, аргументувавши тим, що якщо квартира буде оформлена на неї, то вона буде почуватись впевнено, оскільки її ніхто не вижене та не забере автомобіль. Зазначив, що в процесі розлучення із дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема її позиції щодо подарованої їй квартири, з урахуванням її обізнаності про те, що у позивача не було наміру позбавляти себе квартири, а це був лише крок на забезпечення того, що її ніхто не вижене з квартири в разі не повернення боргу за придбаний автомобіль, оскільки кошти на придбання автомобіля брав під особисті зобов`язання та гарантував у разі неповернення боргу відповісти належним йому майном. Вказував, що запропонував відповідачці, що не заперечує, що автомобіль залишиться у неї, однак, не хотів залишатись із боргом в розмірі 30 000 доларів США, а тому просив анулювати у нотаріуса договір дарування, на що відповідачка відповіла, що то не її проблеми. Таким чином, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , який в подальшому виділити їй у власність, стягнути з неї половину боргу, а саме 450 000 гривень, визнати солідарним борг у розмірі 40 000 доларів США та відновити за позивачем право власності на квартиру, шляхом визнання договору дарування удаваним. В обґрунтування позовної заяви, представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] - адвокат Романюк В.Я., зазначив, що в провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебуває цивільна справа №725/2904/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Серед предмету спору між подружжям є квартира [ADDRESS] . Від [PERSON] стало відомо про розгляд справи в суді, бажаючи скористатись власними правами, [PERSON] бажає пред`явити самостійні вимоги на предмет спору, а саме на вищевказану квартиру. Так, 18.08.2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В. був посвідчений договір дарування вищевказаної квартири, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищезгадану квартиру. Таким чином, вказаний правочин повинен бути визнаний недійсним оскільки, на момент його здійснення не були дотримані вимоги законодавства, так як під час оформлення договору дарування [PERSON] приховав правочин, який було укладено 05.11.2020 року, а саме те, що позичив грошові кошти та в разі неповернення яких заставив вищевказану квартиру. Просив визнати договір дарування недійсним. У поданому відзиві представник відповідача за первісним позовом вказувала, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, отримані відповідачем за первісним позовом від АТ «Ощадбанк» на підставі договору про споживчий кредит строком на 36 місяців та враховуючи цю обставину зазначає, що придбання транспортного засобу жодним чином не пов`язане із нібито отриманою позвивачем за первісним позовом позикою від [PERSON] . Окрім того, як вказує позивач за первісним позовом, предметом застави договору позики є квартира, однак [PERSON] укладаючи договір дарування мав на меті збереження шлюбу, а не приховування іншого правочину, як зазначає [PERSON] у поданому позові. Також зазначає, що договір застави повинен бути нотаріально посвідченими, крім випадків, встановлених законом. Вважає, що відсутність нотаріального посвідчення договору застави, відсутність заперечень позивача в нотаріуса щодо прав на нерухоме майно в третіх осіб; відсутність реальної мети позики - вказують на підробку розписки від 05.11.2020 року. Окрім того, вказувала, що сам борговий документ не доводить того факту, що грошові кошти, що були за ним отримані витрачені на придбання спільного майна. Просила відмовити в задоволенні первісного позову та позову третьої особи. У зустрічному позові, відповідач вказує, що позивач за первісним позовом зазначає, що 05.11.2020 року позичив у [PERSON] 40 000 доларів США, на підтвердження чого надав розписку, окрім того, задля виконання зобов`язань заставив квартиру в [ADDRESS] . Однак, позивач за первісним позовом не позичав зазначені кошти. Зазначила, що в березні 2023 року звернулась із позовною заявою про розірвання шлюбу, після чого позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним, маючи на меті відібрати у позивачки за зустрічним та відповідачки за первісним позовом набуте за час шлюбу майно, подав позов про поділ спільного майна, зокрема, вказуючи про кошти отримані в борг. Водночас набуте подружжям майно було придбане за їх спільні кошти, [PERSON] не повідомляв позивачу про отримання коштів у борг. Також транспортний засіб, який куплено нібито на позичені кошти від [PERSON] , придбано внаслідок кредиту між позивачкою та АТ «Ощадбанк». Вказувала, що відповідач разом із [PERSON] без будь-якої мети створення договірних зобов`язань, заснованих на договорі позики, склали розписку про передачу коштів в борг. Вказана розписка датується 05.11.2020 року, однак вважає, що в дійсності розписка була складена пізніше. Просить визнати недійсним договір позики. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за позовом третьої особи та за зустрічним позовом [PERSON] підтримав поданий позов та просив його задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Окрім того, зазначив, що між сторонами відбувались постійні скандали і [PERSON] ішла та коли [PERSON] просив її повернутись поверталась назад, щоб себе убезпечити в подальшому склали заповіт, майно належало [PERSON] і було придбане до шлюбу. [PERSON] переконала [PERSON] , що потрібно укласти договір дарування. Також, був придбаний автомобіль для чергового залагодження конфлікту, кошти на придбання якого позичались. Окрім того, позивач за первісним позовом забезпечив відповідача за первісним позовом працює на Калинівському ринку, там же й забезпечив дружину торговим місцем, товаром. Після укладення договору дарування скандали дійшли до апогею та вони розлучились. Представник відповідача за первісним позовом та позовом третьої особи, позивача за зустрічним [PERSON] просила відмовити у задоволенні первісного позову, позову третьої особи та задовольнити зустрічний позов. Вказувала, що 20.03.2020 року позивач склав заповіт на відповідачку, потім був договір позики і куплено автомобіль, потім подарував квартиру їй, позивач стверджує, що купив автомобіль з позичені кошти, що не є дійсністю, оскільки автомобіль придбано за кошти отримані за споживчим кредитом отриманим від банку, а тому жодним чином позика, яка отримав позивач за первісним позовом у [PERSON] не має відношення до придбання автомобіля. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні показала, що за час шлюбу весь час працювала, віддавала свої кошти позивачу за первісним позовом, у них був успішний бізнес і не розуміє для чого чоловік позичав ці гроші в [PERSON] . Вказувала, що брала кредит у 2020 році. У 2017 році вони бізнес розділили і вона сама пінімала його. У неї захворіла мама, яка проживала в іншій області і потрібен був автомобіль, щоб до неї їздити. Представник третьої особи Романюк В.Я. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Свідок [PERSON] суду показав, що знає [PERSON] з 2015 року. Останній позичив у нього 40 000 доларів США, на підтвердження чого складено розписку, кошти йому не повернуто. Вказував, що неодноразово заходив до [PERSON] . Оскільки він волонтер і закупляв форму для їхнього батальйону в 2015 році. В 2020 році, перед Новим Роком з ним говорили про те, що він хоче придбати автомобіль, був у них вдома один раз, оскільки мав знати під яку заставу дає гроші. [PERSON] побачив у судовому засіданні. З [PERSON] на базарі обговорювали, що йому треба кошти. Зазначив, що після розмови пішов додому, взяв гроші і вони поїхали додому до [PERSON] , бо сказав, що під заставу дає квартиру. Зазначив, що все життя працював зварником і дуже добре заробляв, окрім того, перебував за кордоном на заробітках. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши наявні матеріали цивільної справи дійшов до наступного висновку. Вирішуючи вимоги за первісним позовом, суд керується наступним. Судом встановлено, що сторони 24.04.2009 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану3 Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №512 (а.с.16). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 24.11.2020 року, на ім`я [PERSON] зареєстровано автомобіль макри HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.14-15). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2014 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , та відповідно до Договору дарування від 18.08.2021 року подарована [PERSON] (а.с. 13,18). Відповідно до розписки від 05.11.2020 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 40 000 доларів США, де у випадку неповернення зобов`язався відповісти належним йому майном, а саме квартирою, яка знаходиться у [ADDRESS] . Борг зобов`язався повернути до 05.11.2021 року (а.с.27). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них, незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, з матеріалів справи достовірно вбачається, що спірне майно, а саме автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , було придбане під час перебування у шлюбі, а також за час шлюбу набутий борг у сумі 40 000 доларів США, є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами на це майно, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується Договору дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений 18 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В., згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищезгадану квартиру, суд зазначає наступне. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved