Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-19 00:00:00

У липні 2023 року позивач [PERSON] , [INFO] , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції України, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 7000,00 грн. шляхом безспірного списання з Державної казначейської служби. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.01.2023 року до нього, [PERSON] під`їхали працівники поліції за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 177. Після чого, інспектор патрульної поліції УПП в Запорізькій області інкримінував йому порушення вимог п.8.4 в) ПДР України, оскільки автомобіль був припаркований біля знаку 3.34. Винесено постанову ЕАР № 6382417. Рішенням Управління патрульної поліції в Запорізькій області (далі - УПП в Запорізькій області) від 13.01.2023 року за № Б-42 постанову серії ЕАР № 6382417 від 08.01.2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Позивачем 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року під час нового розгляду справи надано докази своєї невинуватості, однак вказане було проігноровано. Обов`язок доводити свою невинуватість було покладено на [PERSON] . Під час розгляду справи уповноважена особа УПП в Запорізькій області на стадії оцінки доказів, вибірково перерахував докази, які надані [PERSON] та лише декількома словами надав словесні вирази, що вони «безпідставні». Не було здійснено оцінки на належність і допустимість, а лише формально виказано про неврахування їх під час розгляду. Відхилення доказів [PERSON] не було належним чином обґрунтовано інспектором. [PERSON] 08.01.2023 року, 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року під час нового розгляду справи в УПП в Запорізькій області повідомлено, що він здійснив вимушену зупинку відразу, після того, як почув невідомий звук та включив аварійні сигнали автомобіля для здійснення візуального огляду елементів транспортного засобу (цілісність шлангів та супортів гальмівної системи) та забезпечити безпеки руху і оточуючих учасників дорожнього руху. Водій, як під час події, так під час розгляду справи повідомив, що він не міг здійснити зупинки в інших спосіб, оскільки переживав за свою безпеку та безпечність оточуючих. Можлива відмова гальм автомобіля може привести до інших більш тяжких суспільно-небезпечних або протиправних діянь, зокрема скоєння ст. 124 КУпАП, ст. 286 КК України тощо. Інспектор поліції знівелював вимоги ПДР України, а саме п. 1.10, 15.14 ПДР України, ст.ст. 17-18 КУпАП та казуїстикою тлумачення законодавства змінив вимоги законодавства на свою користь, чим самим піддав сумніву неупередженість в розгляді справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до схеми організації дорожнього руху [PERSON] здійснив вимушену зупинку до в`їзду ПК98+36, тобто до моменту дії знаку 5.45.1, отже водій міг стояти за 30 м від дії вказаного дорожнього знаку. Але, під час складання постанови від 08.03.2023 року, так і під час події 08.01.2023 року інспектор не здійснював будь-яких вимірювань транспортного засобу [PERSON] , відносно встановленим дорожнім знакам. Вказана інспектором відстань 1.5 м зазначена формально, лише як підставу для складання постанови. Крім того, [PERSON] під час розгляду справи вийшов за межі єдиної підстави для нового розгляду справи та не здійснив повідомлення у вчиненні якого правопорушення обвинувачують [PERSON] , фактично в кінці процесу розгляду справи самостійно зміну кваліфікацію з невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 на невиконання знаку 5.45.1 ПДР України, в контексті вищевикладеного є істотним порушенням права на захист. [PERSON] був позбавлений можливості здійснити ефектний захист від висунутого обвинувачення. Новий розгляд справи 09.02.2023 року, 06.03.2023 року, 08.03.2023 року базувався на обвинуваченні, яке відображено в рішенні УПП в Запорізькій області від 13.01.2023 року, тобто в тому, що [PERSON] ймовірно не виконав вимоги дорожнього знаку 3.34. [PERSON] весь час здійснював захист від висунутого обвинувачення за невиконання вимог знаку 3.34, і лише під час складання постанови дізнався вже про нову кваліфікацію та не мав часу для підготовки до належного захисту. Вказане заперечення було викладено в письмових поясненнях від 08.03.2023 року. В подальшому, [PERSON] подано позовну заяву до УПП в Запорізькій області про скасування вищезазначеної постанови до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Згідно рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року в справі № 335/2274/23 (дата набранням законної сили 28.04.2023 року) постанову інспектора УПП в Запорізькій області ДПП серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року скасовано, а провадження в справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Стягнуто на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн. Судом встановлено, що відповідачем по справі належними та допустимими доказами не надано про те, що інспектор УПП в Запорізькій області здійснював вимірювання відстані, на якій зупинився транспортний засіб під керуванням [PERSON] , відносно встановленого дорожнього знаку. Матеріали справи не містять відомостей яким чином інспектор здійснював вимірювання та за допомогою чого він встановив відповідну відстань 1,5 метрів. При цьому, встановлено, що у день події, 08.01.2023 року, дії [PERSON] були інкриміновані за іншою статтею ПДР України. Зокрема, [PERSON] , інкриміновано невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 ПДР України та відповідно за порушення п. 8.4. в) ПДР України, що у свою чергу свідчить, що інспектор не міг здійснювати замір відстані між транспортним засобом під керуванням [PERSON] , та дорожнім знаком 5.34.1 . Крім того, встановлено, що [PERSON] під час події 08.01.2023 року здійснив вимушену зупинку, що виключає адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП. [PERSON] був вимушений витрачати свої кошти на правову допомогу, сплачувати судовий збір, відвідувати УПП в Запорізькій області під час нового розгляду справи, витрачати час на подання позовної заяви про скасування постанови інспектора УПП в Запорізькій області від 08.03.2023 року, вимагати законного розгляду його справи судом. Вказана ситуація тривала з 08.01.2023 року по 17.04.2023 року (3 місяці 9 днів). Крім того, станом на 13.07.2023 року судовий збір, який стягнутий на користь [PERSON] не повернутий. Відповідно до листа ГУ ДКСУ у Київській області від 14.07.2023 року за № 4-11-06/5096 вказано, що здійснення операцій про безспірне списання коштів з рахунків Департаменту патрульної поліції не здійснюється під час правового режиму воєнного стану, що свою чергу негативно впливає на самопочуття позивача у справі, оскільки рішення суду неможливо належним чином виконати. Звичний устрій життя було порушено, постійна нервова напруга не давала можливості проживати у звичайному темпі життя. Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні адміністративного правопорушення, у позивача погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі, постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання. Таким чином, діями уповноваженої особи УПП в Запорізькій області завдано позивачеві моральну шкоду. [PERSON] вказує, що мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладення на нього адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного орану - УПП в Запорізькій області, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. З першого дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності і до дня ухвалення судом рішення про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП - 17.04.2023 року пройшло 3 місяці 9 днів, що призвело до зміни звичайного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку позивача, викликало у [PERSON] відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання, додаткові витрати, зокрема сплачення судового збору, неодноразові відвідування УПП в Запорізькій області, збір доказової бази щодо невинуватості [PERSON] , намагання виконати рішення суду тощо. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, [PERSON] виходить з засад розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 7000,00 грн. є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому немайнової шкоди. Стягнення у такому розмірі [PERSON] вважає не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Крім того, в силу норм бюджетного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого КМУ від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, у зв`язку з чим, моральна шкода, спричинена [PERSON] , підлягає стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2023 року, позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив з наданням усіх доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується відзив, якщо такі докази не надані позивачем або відповідачем, та документів, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до неї доказів іншим учасникам справи. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. 07.08.2023 року на адресу суду від представника відповідачів-1, 2 в одній особі - [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву (який було сформовано у підсистемі 05.08.2023 року), згідно якого представник просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту патрульної поліції та його структурного підрозділу - Управління патрульної поліції в Запорізькій області відмовити у повному обсязі. Заперечуючи проти позову, представник вказує, що Державна казначейська служба України як орган, що наділений повноваженнями у спірних відносинах у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона, тобто є єдиним належним відповідачем у справі. Як вбачається з доданих позивачем матеріалів у відношенні нього закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, а не внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Будь-яких доказів незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу позивачем не надано. [PERSON] не обґрунтовує у чому все ж таки полягає завдана йому моральна шкода та чим це підтверджується, які душевні страждання йому завдано та наскільки вони є глибокими, а також останнім не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції чи протиправність дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників департаменту і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням інспектора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Стосовно загострення хронічного захворювання то слід зазначити, що позивачем не надано жодних доказів того, що це сталося з вини відповідача. Поряд з цим, доведеність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди позивачу є обов`язковим. Фактично відсутнє будь-яке обґрунтування позивачем розміру відшкодування моральної шкоди, що суперечить вимогам п. 4 Постанови Пленуму ВСУ, якою визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Представник відповідачів вказує, що Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду постановою від 21.10.2020 року по справі № 312/262/18, дійшов наступного визначення вказаних вище правовідносин, а саме, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, при цьому факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.» В Єдиному реєстрі судових рішень відсутні рішення КС ВСУ, які би формували єдину правозастосовну практику, оскільки вказані категорії справ на думку представника відповідачів-1, 2 можуть слугувати безпідставному збагаченню громадян за рахунок Державного бюджету. В даній справі позовні вимоги заявлені на суму 7000,00 грн., що майже у три рази перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений на 1 січня 2023 року. Крім того, Департаментом патрульної поліції не було встановлено порушення норм українського законодавства з боку співробітників під час винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] ; в рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі № 335/2274/23 від 17.04.2023 року не встановлено протиправність дій посадових осіб Департаменту патрульної поліції, у зв`язку з чим, представник просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту патрульної поліції та його структурного підрозділу - Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП відмовити у повному обсязі. 29.08.2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від представника відповідача-3 Державної казначейської служби України Орлової О.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, представник просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені судом у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням, а стягнення заявленої до відшкодування суми призведе до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України. 09.08.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якого [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити повністю. 01.09.2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-3 у справі, відповідно до якої позивач на задоволенні позовних наполягає у повному обсязі. 04.09.2023 року на адресу суду від представника відповідача-2 [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив (які були сформовані в підсистемі 02.09.2023 року), відповідно до яких представник просив повторно звернути увагу суду на те, що Департаментом патрульної поліції не було встановлено порушення норм українського законодавства з боку співробітників під час винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] ; в рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі № 335/2274/23 від 17.04.2023 року не встановлено протиправність дій посадових осіб Департаменту патрульної поліції, у зв`язку з чим, просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту патрульної поліції та його структурного підрозділу - Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП відмовити у повному обсязі. 08.09.2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшло клопотання про залишення без розгляду заперечення представника відповідача-2 від 04.09.2023 року, оскільки його подано з порушенням строків, встановлених ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2023 року; залишення без розгляду відзиву представника відповідача-3, оскільки його подано з порушенням строків, встановлених ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2023 року. У призначене судове засідання 20.09.2023 року учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 29.08.2023 року та 19.09.2023 року позивачем [PERSON] на електрону адресу суду подані клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі матеріалами. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. 19.09.2023 року представник відповідача-1, 2 [PERSON] через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 20.09.2023 року представник відповідача-3 [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи без участі представника ДКЗС. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року, складеною поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону № 2 УПП в Запорізькій області ДПП сержантом поліції Кохтієвим Т.Т., на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року, ухваленому у справі № 335/2274/23 провадження 2-а/335/68/2023, адміністративний позов [PERSON] задволено. Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 715087 від 08.03.2023 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Стягнуто на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції. Рішення суду набрало законної сили 28.04.2023 року. Таким чином, підставами для звернення до суду з позовом позивач зазначає незаконне винесення щодо нього постанови про накладення адміністративного стягнення та скасування такої Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 17.04.2023 року. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У справі, яка розглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 08.04.2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22.07.2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02.09.2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09.06.2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07.09.2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22). Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Крім того, позиція суду відповідає висновкам ВС у постановах № 953/6561/20 від 26.01.2022 року та № 522/1024/19 від 16.02.2022 року; з огляду на дати вказаних вище постанов, посилання представника відповідача у відзиві на постанову ВС № 312/262/18 від 21.10.2020 року, суд вважає нерелевантною до спірних правовідносин. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2023 року встановлено, що відповідачем належними та допустимий доказами доводи позивача не спростовані, зокрема, суду не надано доказів, що інспектор Кохтієв Т.Т. здійснював вимірювання відстані, на якій зупинився транспортний засіб під керуванням позивача відносно встановленого дорожнього знаку. Ні матеріали справи , ні оскаржувана постанова не містять відомостей яким чином інспектор здійснював вимірювання та за допомогою якого він встановив відповідну відстань, 1,5 м. При цьому, судом встановлено, що у день події, 08.01.2023 року, дії [PERSON] були інкриміновані за іншою статтею Правил дорожнього руху України. Зокрема, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 ПДР України та відповідно за порушення п. 8.4. в) ПДР України, що у свою чергу свідчить, що інспектор не міг здійснювати замір відстані між транспортним засобом під керуванням [PERSON] , та дорожнім знаком 5.34.1 . Згідно вказаного вище рішення суду, вбачається, що відповідачем не спростовано твердження позивача про здійснення ним вимушеної зупинки, не надано належних та допустимих доказів, що інспектор поліції Кохтієв Т.Т. 08.01.2023 року здійснював візуальний огляд транспортного засобу, чим би міг спростувати пояснень водія про здійснення ним вимушеної зупинки транспортного засобу. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України, не виконав свого процесуального обов`язку з доказування правомірності прийнятого інспектором поліції рішення, зокрема не довів, що 08.01.2023 року водій [PERSON] допустив порушення правил зупинки (стоянки) транспортного засобу та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відтак оскаржувана [PERSON] постанова у справі про адміністративне правопорушення була скасована та справа закрита за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із скасуванням постанови та закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року). Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суд. Доводи представника відповідачів-1, 2 щодо того, що позивачем не обґрунтовано та недоведена наявність моральної шкоди та наявності вини працівників Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції чи протиправність дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників департаменту і шкодою, та факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, оскільки позивач у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось, судом скасовано постанову про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, через відсутність складу адміністративного правопорушення, що свідчить про те, що позивача [PERSON] незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення його прав. В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». В ситуації, що склалась, суд враховує тривалість переживань позивача, а саме від дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності до дня ухвалення судового рішення про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану, так як було порушено звичайний ритм життя останнього, характер та обсяг страждань. Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15.12. 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню визначена ним грошова сума в розмірі 7000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. При цьому суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позов задоволено та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд в постанові від 28.10.2020 року у справі № 461/85/19, провадження № 61-20862св19. Враховуючи наведене,

Outcome: approved