Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-12 00:00:00

04.05.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначає, що у період з 22.01.2003 року по 30.08.2022 року перебував у трудових відносинах з АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц». 30.08.2022 року звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КУпАП. Однак, з ним не здійснено повний розрахунок у день звільнення та не виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 15927,33 грн. Уточнивши позовні вимоги остаточно просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 15927,33 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11889,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2022 року по 28.02.2023 року у розмірі 102249,27 грн. та судові витрати. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.06.2023 року відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Автозаводського районного суду м. Кременчука відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. 30.06.2023 року відповідачем АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» подано відзив на позовну заяву, у якому просять відмовити у задоволені позову. Зазначають, що на дату подання позову до суду позивачу виплачено 12884,83 грн. в рахунок оплати заробітної плати. Залишок заборгованості складав 12000 грн. Позивачем на підтвердження обставин якими обґрунтовує позовні вимоги не надано довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату. Крім того, вважають, що позивачем не доведено вини роботодавця в затримці проведення остаточного розрахунку при звільненні та така затримка пов`язана з початком повномасштабної війни на території України 24.02.2022 року. 07.07.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Матяшем О.О. подано відповідь на відзив. Зазначає, що розрахунок сум належних [PERSON] при звільненні проведений на підставі відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, а також наданого при звільненні повідомлення - довідки про отриманні доходи. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення складала 15927,33 грн. Крім того, у наказі про звільнення [PERSON] № 65 о/с від 29.08.2022 року не зазначено про кількість днів невикористаної відпустки та розмір її компенсації якій підлягає нарахуванню позивачу. Введення воєнного стану не знімає з роботодавця обов`язку виплачувати працівнику нараховану заробітну плату. Відповідачем не доведено, що несвоєчасна виплата заробітної плати сталася внаслідок бойових дій або інших обставин непереборної сили. Ухвалою суду від 18.07.2023 року витребувано від[PERSON] виписку про рух коштів з карткового рахунку відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я за період з березня 2022 року по червень 2023 року включно. Витребувано від АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» належним чином оформлені та засвідчені: довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату [PERSON] станом на день його звільнення з підприємства30.08.2022 р.; довідку про виплату заборгованості по заробітній платі [PERSON] за період з березня 2022 року по червень 2023 року. Ухвалою суду від 13.09.2023 року закрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» в частині вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 15927,33 грн. Продовжено розгляд справи в частині вимог [PERSON] до АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що[PERSON] у період з 22.01.2003 року по 30.08.2022 року перебував у трудових відносинах з АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц», що підтверджується записами в трудовій книжці серія [NUMBER] . Відповідно до п.п. 1,2 наказу АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» № 31 від 24.03.2022 року «Про призупинення трудових договорів окремих адівників у зв язку введенням воєнного стану», призупинено дію трудових договорів окремих працівників АТ «ККУ «КВАРЦ» у зв?язку з оголошеним воєнним станом з 24 березня 2022 року (згідно списку працівників з якими призупинено трудові оговори); визнано, що трудові договори призупинено з незалежних від сторін причин, підтверджених Торгово-промисловою палатою України висновком від 28.02.2022 №2024-02.0-7.1. Згідно витягу до наказу № 31 від 24.03.2022 року дію трудового договору призупинено з водієм автотранспортного засобу а/м БілАЗ - [PERSON] . 30.08.2022 року [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортного засобу а/м БілАЗ, зайнятого на транспортуванні гірничої маси в технологічному процесі вальника транспортного цеху, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується випискою з наказу директора АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» № 65/ос від 29.08.2022 року. Відповідно до довідки по виплатам АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» [PERSON] проведено наступні виплати: 03.03.2022 року на суму 1853,40 грн., 22.03.2022 року на суму 3052,05 грн., 31.03.2022 року на суму 3052,05 грн., 02.06.2022 року на суму 1000 грн., 07.04.2023 року на суму 3659,51 грн., 07.04.2023 року на суму 267,82 грн., 22.06.2023 року на суму 1000 грн., 22.06.2023 року на суму 5500 грн., 23.06.2023 на суму 5500 грн. Вказані виплати підтверджуються випискою з карткового рахунку відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] . Таким чином, кінцевий розрахунок з позивачем проведено 23.06.2023 року. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач вимоги ст. ст.47, 116 КЗпП України не виконав, повного розрахунку в день звільнення не провів. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно з статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України. Згідно ч.1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються, зокрема: час фактичної роботи (у тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; а також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Ця норма не стосується лише випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову. Відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Оплата часу простою визначена у статті 113 КЗпП, якою передбачено при оплаті часу простою не з вини працівника збереження середнього заробітку або оплата з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Отже, у разі відсутності організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, може бути оголошений простій окремих працівникам, з відповідною оплатою за час простою. Тобто при простої працівники фактично не працюють, але за ними згідно із законодавством зберігається місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, тож періоди простою працівників зараховуються до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. В день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошової компенсації за дні не використаної ним щорічної основної відпустки. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про заробітну плату та інші доходи за 2022 рік № 111 від 09.08.2023 року, виданої АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» [PERSON] нараховано заробітну плату у розмірі 30912,83 грн. (січень 2022 року - 15673,31 грн., лютий 2022 року - 15239,52 грн.). В січні 2022 року 19 робочих днів, у лютому 2022 року 20 робочих днів, всього 39 робочих днів. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає: 30 912,83/ 39 = 792,63 грн. Виходячи з вищезазначеного кількість днів невикористаної відпустки за робочий період з 22.01.2022 року по 30.08.2023 рік складає 15 календарних днів (24 (тривалість щорічної відпустки) х 224 (кількість робочих днів) / 365), тому компенсація за невикористані дні щорічної відпусткивідповідно складає - 15 календарних днів х 792,63 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) = 11 889,45 грн. На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11 889,45 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд зазначає, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності Аналогічні правові висновки містяться у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13, від 03.07.2013 року у справі № 6-64цс13, від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14. Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Жодних доказів, що затримка розрахунку при звільненні позивача сталася внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили відповідачем суду не надано. Щодо суми запропонованої позивачем до стягнення суд зважає на приписи ст. 117 КЗпП України та застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Зважаючи на відсутність спору щодо розміру заборгованості по заробітній платі, період прострочення виплати такої заборгованості, майнові втрати позивача, який змушений нести витрати на правничу допомогу, відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2022 року по 28.02.2023 року, що складає 129 робочих днів у розмірі 102 249,27 грн. (792,63 грн. середньоденна заробітна плата позивача х 129 робочих днів = 102 249,27 грн.). Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення. Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу судом встановлено наступне. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на позивача. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи характер інституту судових витрат, вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, оплата послуг адвоката безпосередньо повязана з розглядом справи, а тому до уваги судом береться складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, складання відзиву. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер № 1146137, договір № 3 про надання правничої допомоги від 25.04.2023 року, акт виконаних робіт з надання правничої допомоги з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг, копію квитанції на суму 8000 грн. Відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1073,60 грн. сплачений за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки задоволено, позивач відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір» звільнений від його сплати, суд вважає за можливе стягнути з відповідача по справі на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved