Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03.12.2021р. позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за договором б/н від 26.04.2019р. в розмірі 62 935,53 грн. заборгованість за кредитом. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір в розмірі 3 395,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 16.05.2022р. апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено. Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 03.12.2021р. скасовано. Направлено справу на розгляд за встановленою законом підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2021р. позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.04.2019р. розмірі 226 333,32 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2021р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2023р. заяву про перегляд заочного рішення Шевенківського районного суду міста Києва від 03.11.2022 у справі за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором повернуто заявнику. Постановою Київського апеляційного суду від 05.04.2023р. вказану ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2023р. скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.05.2023р. вказану заяву про перегляд заочного рішення було прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 24.05.2023р. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.2023р., задоволено заяву представника заявника про перегляд заочного рішення Шевенківського районного суду міста Києва від 03.11.2022р. у справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2022р. по цивільній справі №465/2675/21 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим, підписала Заяву №б/н від 26.04.2019р. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www/privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом до 200 000 грн. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, а тому представник позивача звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 226 333, 32 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в сумі 3395,00 грн. Представник [PERSON] у заяві про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2021р. зазначив, що він та його довіритель не були повідомлені про дату, час та місце судових засідань, стверджує, що взагалі не знав про судовий розгляд справи у суді, жодної судової повістки не надходило, а також ставить під сумнів надсилання судом засобами електронного зв`язку повістки про виклик до суду. Вказує, що відповідач не отримувала копію судового рішення у зв`язку з тим, що у лютому 2022 року, відповідач з маленькою дитиною змушена була евакуюватись за межі України, наразі перебуває у статусі біженця (переселенця). Також, у заяві наголошено увагу на тому, що виписка, яка міститься у матеріалах справи не відповідає дійсності, оскільки містить інформацію з 2013 рік, в той час як кредитний договір укладено лише у 2019 році. Окрім того, сторона відповідача вказує, що позовна заява в сукупності з доданими доказами є цілковитою беззмістовною маячнею та набором розрізнених паперів, які не мають ніякого смислового навантаження і доказового харектеру. При цьому, відзив на позовну заяву до суду не надходив, хоча сторона відповідача була належним чином повідомлена про скасування заочного рішення суду та подальший розгляд даної цивільної справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що відповідачем була підписана анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ від 26.04.2019р. (а/с 30-31, том 1), в якій зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця анкета - заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також, згідно цієї заяви, відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, розміщених на офіційному сайті банка privatbank.ua, пам`яткою клієнта, тарифами та отримала їх екземпляр шляхом самостійного роздрукування. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] було надано наступні кредитні картки: 24.04.2013р. платіжну картку [NUMBER] строком дії 10/16; 20.05.2013р. платіжну картку [NUMBER] строком дії 11/16, 26.04.2019р. платіжну картку [NUMBER] строком дії 04/22 (а/с 25, том1). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я [PERSON] (а/с 28, том 1), останній 28.02.2020р. був встановлений кредитний ліміт в розмірі 200 000 грн., відповідно 11.08.2020р. кредитний ліміт зменшений до 198 780 грн., 07.09.2020р. кредитний ліміт зменшений до 192 174,33 грн., 17.09.2020р., 23.09.2020р. кредитний ліміт зменшений до 192 164,75 грн., 29.09.2020р. кредитний ліміт зменшений до 182 860 грн., 02.02.2021р. кредитний ліміт встановлено у розмірі 0 грн. Представник позивача стверджує, що його довіритель свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак, відповідач договірні зобов`язання належним чином не виконала, заборгованість за кредитом не сплатила. З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26.04.2019р., укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] станом на 29.03.2021р. вбачається, що така становить 226 333, 32 грн., з яких: 193 598, 40 грн. - заборгованість за кредитом, 11 026, 73 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 21 708, 19 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а/с 11- 12а, том1). Представник позивача, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витяг з «Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature», на яких відсутній підпис позичальника, а також на «Паспорт споживчого кредиту», який містить відповідний підпис відповідача. Суд зауважує, що в даному випадку наданий витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витяг з «Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature», не свідчить про те, що саме з ними відповідач ознайомилася та погодилася на запропоновані умови використання кредитних коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, висловила правову позицію про те, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» та витяг з «Тарифів Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Щодо представленого позивачем на підтвердження факту ознайомлення відповідача із умовами договору споживчого кредиту "паспорта споживчого кредиту", підписаного відповідачем, то суд зазначає, що вказаний документ не може бути взятий до уваги як підтвердження факту того, що сторони належним чином обумовили розмір відсотків за користування кредитними коштами з огляду на відступ Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного у постанові від 23.05.2022р. справа №393/126/20 від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. У постанові від 23.05.2022р. справа №393/126/20 Верховний Суду висловив наступний висновок стосовно застосування норм права у подібних спірних правовідносинах: "... Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту...". Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду відповідних доказів стосовно правомірності нарахування заборгованості за нарахованими та простроченими відсотками за користування кредитним лімітом, а тому не вбачає в даній частині вимоги банку обґрунтованими. При цьому, неможливо застосувати до спірних правовідносин положення ст.634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з наявного у справі розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитом складає 193 598, 40 грн., з яких 130 662,87 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту та 62 935,53 грн. за простроченим тілом кредиту, які є складовими загальної заборгованості по тілу кредиту, який відповідач отримала і не повернула банку. Так, у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо підтвердження користування кредитними коштами, а також наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту. При цьому, з розрахунку заборгованості та виписки за договором б/н по рахунку вбачається, що відповідач у спірний період здійснювала витрати кредитних коштів та періодично частково вносила кошти на погашення кредиту. Відповідачем не було надано жодного контррозрахунку щодо заявленої позивачем заборгованості за тілом кредиту, або ж доказів того, що відповідними кредитними коштами вона не користувалася та не отримувала, окрім того, представник відповідача, вказуючи у заяві про перегляд заочного рішення про безпідставність та бездоказовість позовних вимог, жодного правового обґрунтування викладеної позиції не висловив, а також не скористався процесуальною можливістю на подання клопотання про витребування відповідних доказів, а також не подав до суду докази, зміст яких спростував би викладені у позовній заяві обставини спірних правовідносин. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо необґрунтованості суми заборгованості, оскільки в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за період з 28.02.2020 року по 29.03.2021 року. Рух коштів по картковому рахунку з 2013 року має інформаційний характер та позивач не заявляє вимоги про стягнення заборгованості, що могла утворитись до встановлення кредитного ліміту в сумі 200 000 грн. Згідно із ч. 1, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористалася, тому доводи позивача не спростовано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 193 598, 40 грн., при цьому у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованих та прострочених відсотків за кредитом слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, згідно вимог якої у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2 903, 98 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial