Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся в суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики, відповідно до розписки від 01.01.2021 року в розмірі 5000 доларів США основного боргу, 1250 доларів США - відсотки за користування, встановлені договором позики, 187,50 доларів США - 3% річних, а також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, в розмірі 2354 грн. В обгрунтування поданого позову зазначає, що 01.07.2021 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач позичав відповідача 5000 доларів США, що підтверджено власноручно складеною розпискою від 01.07.2021 року. У вказаній розписці було обумовлено порядок, умови повернення відповідачем грошових коштів, а також відсотки за користування відповідними коштами. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти позивачу до 31.11.2021. Однак, по закінченню погоджених строків у розписці, відповідач кошти позивачу не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. На неодноразові вимоги позивача повернути кошти відповідач не реагує, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Дана позовна заява надійшла до суду 13.02.2023 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями була передана на розгляд судді Хмель Р.В.. З метою уточнення місця реєстрації відповідача було надіслано запит, відповідь на який повернулася до суду 22.02.2023. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 04.05.2023. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Крім того, долучив до матеріалів справи оригінал боргової розписки. Відповідач, [PERSON] , належним чином повідомлений про час ті місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до оригіналу Договору позики №б/н від 01.07.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.11.2021. Крім того, договором позики встановлені відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 250 доларів за кожен місяць. Із дослідженого оригіналу розписки вбачається, що 01.07.2021 у письмовій формі [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 5000 тисяч доларів США та зобов`язався повернути борг до 31.11.2021 року. Крім того, в розписці було обумовлено розмір відсотків за користування позикою, зокрема за кожен місяць 250 доларів. Оригінал вказаного договору та розписки долучено до матеріалів справи. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21). Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом враховується, що позивачем на підтвердження позовних вимог було надано оригінал боргової розписки. Написана відповідачем розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, період повернення та розмір відсотків за користування позикою. Ураховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, приходить до обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики, укладеним 01.07.2021 з [PERSON] не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідача. Слід зазначити також, сам факт наявності у позивача цієї розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21.06.2018 №2473-VIII «Про валюту і валютні операції». Ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування позикою слід зазначити таке. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до умов договору позики (розписки) від 01.07.2021 укладеного між сторонами, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 5000 доларів США, які мав повернути до 31.11.2021 разом з відсотками за користування в розмірі 250 доларів за кожен місяць. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування. Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики, суд зазначає наступне. За положеннями частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до наданого позивачем розрахунку правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову і в цій частині. З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат по справі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, в розмірі 2354 грн.

Outcome: approved