Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - відповідач, ДП «Інформаційні судові системи»), в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, а саме: 137 537,12 грн. вихідної допомоги та 681 136,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також судові витрати, включаючи сплачений судовий збір у розмірі 8 186,74 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 08.07.2019 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Інформаційні судові системи» та 14.05.2020 року згідно з наказом № 78-к від 14.05.2020 року був звільнений з посади технічного директора підприємства за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме, у зв`язку з простроченням виплати заробітної плати. Згідно з листом відповідача, надісланим позивачу на електронну адресу, питання щодо проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ЄСІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання. Позивач зазначає, що при звільненні 14.05.2020 року йому не було сплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, яку не виплачено й станом на час звернення позивача до суду з цим позовом. Розмір вихідної допомоги, розрахований позивачем, становить: (91 691,43 : 42) х (42 : 2) х 3 = 137 537,12 грн., де: 91 691,43 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьовані працівником робочі дні розрахункового періоду (за 2 повні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника звільнено); 42 - кількість фактично відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді; 42 - сумарна кількість робочих днів за останні два календарних місяці за графіком роботи установи, організації). Згідно з даними Пенсійного фонду України позивач отримав наступні платежі: заробітна плата за березень 2020 року в розмірі 46 491,43 грн. та заробітна плата за квітень 2020 року в розмірі 45 200,00 грн. Позивач вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен також виплатити позивачу середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день подання позову становить 681 136,56 грн. (2 183,13 х 312 = 681 136,56 грн., де: 2 183,13 - середньоденна нарахована заробітна плата позивача за останні повні два місяці із розрахунку: 46 491,43 грн. (повна зарплата за березень 2020 року) + 45 200,00 грн. (повна зарплата за квітень 2020 року) = 91 691,43 грн. : 42 робочих дні. Час затримки виплати розрахунку, починаючи з 15.05.2020 року до часу звернення до суду з позовом, а саме, 12.08.2021 року, становить 312 робочих днів. Остаточний розрахунок середнього заробітку залежить від дня ухвалення судового рішення та не може бути розрахований позивачем. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 44, 47, 116, 117 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено підготовче засідання у справі на 02.11.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 16.02.2022 року. 29.11.2021 року до суду надійшла заява відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, у якій він просить застосувати до вимог позивача наслідки пропуску позовної давності та залишити позовну заяву без розгляду. Заява обґрунтована тим, що позивача було звільнено з роботи 14.05.2020 року та здійснено повний розрахунок по заробітній платі, проте, позивач звернувся до суду з позовом 12.08.2021 року, тобто з порушенням передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. 29.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача, у якому він просить застосувати до вимог позивача наслідки пропуску позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що розрахунок вихідної допомоги, належний до виплати позивачу, був зроблений 14.05.2020 року, тобто, в день звільнення позивача; нарахована вихідна допомога становить 135 599,94 грн., до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) - 109 157,95 грн. Позивачем у позові врахована сума коштів у розмірі 1 291,43 грн. у наведеному ним розрахунку, однак, в березні 2020 року позивачу було нараховано 1 291,43 грн. як дохід за минулі періоди, тому вказана сума не врахована відповідачем в якості складової середньої заробітної плати позивача за березень 2020 року при розрахунку вихідної допомоги. Оскільки відповідач виплатив позивачу заробітну плату повністю у день звільнення, то відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Крім того, позивача було звільнено з роботи 14.05.2020 року та здійснено повний розрахунок по заробітній платі, проте, позивач звернувся до суду з позовом 12.08.2021 року, тобто з порушенням передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. 27.01.2022 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, у яких він просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи їх підставами та обставинами, аналогічними з викладеними у відзиві на позовну заяву. 15.02.2022 року до суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі, у якій він просить зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи № 760/18090/20. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 20.04.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 19.08.2022 року. 18.05.2022 року до суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі, у якій він просить зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи № 760/18090/20. У зв`язку з відпусткою головуючого судді судове засідання, призначене на 19.08.2022 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 14.11.2022 року. 25.08.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача до позовної заяви, які він просить врахувати при ухваленні судового рішення, та зазначає, що заперечує проти зупинення провадження у справі. 13.09.2022 року до суду надійшло клопотання відповідача про приєднання документів до матеріалів справи та пояснення, у яких він просить відмовити в задоволенні позову, а у разі задоволення позовних вимог - застосувати принцип співмірності. До клопотання приєднано копію бухгалтерської довідки ДП «Інформаційні судові системи» станом на 07.09.2022 року та копії виписок по рахункам, згідно з якими на розрахункових рахунках підприємства залишки грошових коштів складають: АТ «Укрсиббанк» - 426,41 грн.; КРД АТ «Райффайзен Банк» - 2 351,59 грн.; ПУМБ - 345 169,17 грн. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 25.11.2022 року. 25.11.2022 року до суду надійшло клопотання відповідача про залишення без розгляду заяви від 11.02.2022 року про зупинення провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.03.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.03.2023 року у задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.05.2023 року розгляд справи відкладено на 11.09.2023 року. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки [PERSON] з 08.07.2019 року перебував у трудових відносинах з ДП «Інформаційні судові системи». Відповідно до копії наказу ДП «Інформаційні судові системи» від 14.05.2020 року № 78-к [PERSON] звільнено з посади технічного директора за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За змістом листа ДП «Інформаційні судові системи» від 14.05.2020 року № 2246/6/05-00-20 питання виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України притримується до моменту вирішення питання щодо шкоди, завданої державі, оскільки на підприємстві працює тимчасово діюча комісія, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ЄСІТС у 2018-2019 роках. Згідно з даними Пенсійного фонду України (довідка від 27.07.2021 року) [PERSON] нарахована заробітна плата, зокрема, за березень 2020 року в розмірі 46 491,43 грн. та заробітна плата за квітень 2020 року в розмірі 45 200,00 грн. Відповідно до копії довідки ДП «Інформаційні судові системи» [PERSON] нарахована заробітна плата: за січень 2020 року - 30 543,59 грн.; за лютий 2020 року - 63 038,40 грн.; за березень 2020 року - 46 491,43 грн.; за квітень 2020 року - 45 200,00 грн.; за травень 2020 року - 39 243,42 грн.; до сплати: за січень 2020 року - 24 587,59 грн.; за лютий 2020 року - 50 745,91 грн.; за березень 2020 року - 37 425,60 грн.; за квітень 2020 року - 36 386,00 грн.; за травень 2020 року - 31 590,95 грн. Згідно з копією Відомості нарахування коштів № 189 (остаточний розрахунок при звільненні) за травень 2020 року на карткові рахунки співробітників ДП «Інформаційні судові системи» від 11.11.2021 року, виконаної АТ «Укрсиббанк» 14.05.2020 року, [PERSON] нараховано 31 590,95 грн. Відповідно до копії платіжного доручення № 23130 від 14.05.2020 року згідно з вищевказаною відомістю відповідачем перераховано 31 590,95 грн. Згідно з наданими відповідачем копіями відомостей щодо [PERSON] позивачу нараховано за березень 2020 року: 45 200,00 грн. за 21 день та 1 291,43 грн. за минулий період; виплачено, зокрема, за період 1-31 березня 2020 року 15 594,00 грн.; нараховано за період 1-14 травня 2020 року 19 031,58 грн., за період 14 травня 2020 року - 20 211,84 грн. компенсації відпустки за 12 днів; виплачено: за період 1-30 квітня 2020 року 27 722,67 грн., за період 1-31 травня 2020 року 31 590,95 грн. Відповідно до копії розрахунку при звільненні № 78-К від 14.05.2020 року за період з 01.08.2019 року по 30.04.2020 року розрахунок середнього заробітку позивача: середньогодинна (по календарним) заробітна плата становить 1 684,32 грн.; нарахування: за період 14.05.2020 року - 14.05.2020 року нарахована компенсація відпустки - 20 211,84 грн. за 12 календарних днів. Згідно з копією розрахунку при звільненні № 78-К від 14.05.2020 року за період з 01.03.2020 року по 30.04.2020 року розрахунок середнього заробітку позивача: середньоденна (по первинній відпустці) заробітна плата становить 2 152,38 грн.; дохід за березень 2020 року - 45 200,00 грн., за квітень 2020 року - 45 200,00 грн.; відпрацьовано 42 дні; нарахування: за період 14.05.2020 року - 14.05.2020 року нарахована вихідна допомога 135 599,94 грн. за 63 календарних дні. Згідно з копіями Відомості нарахування коштів № 18036 від 10.01.2022 року, виконаної АТ «Укрсиббанк» 06.12.2021 року, та платіжного доручення № 241470 від 06.12.2021 року [PERSON] нараховано та виплачено вихідну допомогу в розмірі 109 157,95 грн. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (с. 45). За положеннями ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За приписами ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів. За положеннями ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. За приписам ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена у ст. 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 року у справі № 753/12524/16 та від 16.02.2022 року у справі № 760/18090/20. З огляду на зазначені правові норми та висновки Верховного Суду, враховуючи обставини справи, зокрема, що позивачу при звільненні 14.05.2020 року та станом на час його звернення до суду з цим позовом не було виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги. У позовній заяві позивач визначив розмір вихідної допомоги, розрахувавши її наступним чином: (91 691,43 : 42) х (42 : 2) х 3 = 137 537,12 грн., де: 91 691,43 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьовані працівником робочі дні розрахункового періоду (за 2 повні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника звільнено); 42 - кількість фактично відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді; 42 - сумарна кількість робочих днів за останні два календарних місяці за графіком роботи установи, організації). Розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги розрахований позивачем наступним чином: 2 183,13 х 312 = 681 136,56 грн., де: 2 183,13 - середньоденна нарахована заробітна плата позивача за останні повні два місяці із розрахунку: 46 491,43 грн. (повна зарплата за березень 2020 року) + 45 200,00 грн. (повна зарплата за квітень 2020 року) = 91 691,43 грн. : 42 робочих дні. Час затримки виплати розрахунку, починаючи з 15.05.2020 року до часу звернення до суду з позовом, а саме, 12.08.2021 року, становить 312 робочих днів. Разом з тим, у відзиві на позов позивач зазначає, що нарахована позивачу відповідачем вихідна допомога становить 135 599,94 грн., до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) - 109 157,95 грн. При цьому, позивач у позові врахував суму коштів у розмірі 1 291,43 грн. у наведеному ним розрахунку, однак, в березні 2020 року позивачу було нараховано 1 291,43 грн. як дохід за минулі періоди, тому вказана сума не врахована відповідачем в якості складової середньої заробітної плати позивача за березень 2020 року при розрахунку вихідної допомоги. Однак, суд не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки з наданих відповідачем доказів, а саме, копій відомостей щодо [PERSON] , вбачається, що позивачу нараховано: оклад по дням за період - березень 2020 року, 21 день - 45 200,00 грн. та дохід за минулий період - березень 2020 року - 1 291,43 грн., а всього - 46 491,43 грн. При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач не вказує, за який саме минулий період позивачу нараховано дохід в розмірі 1 291,43 грн. Водночас, з вищевказаних копій відомостей щодо [PERSON] вбачається, що дохід за минулий період у розмірі 1 291,43 грн. позивачу нараховано за період - березень 2020 року. Отже, позивач при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги обґрунтовано виходив з розміру заробітної плати за березень 2020 року, який становить 46 491,43 грн., що підтверджується даними Пенсійного фонду України (довідка від 27.07.2021 року), довідкою ДП «Інформаційні судові системи», відомостями відповідача щодо [PERSON] та розрахунком при звільненні № 78-К від 14.05.2020 року щодо середнього заробітку позивача за період з 01.08.2019 року по 30.04.2020 року. Разом з тим, розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги визначено позивачем станом на час звернення до суду з цим позовом. Відповідач здійснив виплату вихідної допомоги в розмірі 109 157,95 грн. 06.12.2021 року, що підтверджується копіями Відомості нарахування коштів № 18036 від 10.01.2022 року, виконаної АТ «Укрсиббанк» 06.12.2021 року, та платіжним дорученням № 241470 від 06.12.2021 року. Оскільки ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 15.05.2020 року по 05.12.2021 року. Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується з наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком розміру вихідної допомоги, а саме: (91 691,43 : 42) х (42 : 2) х 3 = 137 537,12 грн., де: 91 691,43 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьовані працівником робочі дні розрахункового періоду (за 2 повні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника звільнено: 46 491,43 + 45 200,00 грн.; 42 - кількість фактично відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді; 42 - сумарна кількість робочих днів за останні два календарних місяці за графіком роботи установи, організації). Оскільки 06.12.2021 року відповідач виплатив позивачу вихідну допомогу в розмірі 109 157,95 грн., то суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 28 379,17 грн. вихідної допомоги (137 537,12 грн. - 109 157,95 грн.). Розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги суд розраховує за період з 15.05.2020 року по 05.12.2021 року. Розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги становить: 2 183,13 х 391 = 853 603,83 грн., де: 2 183,13 - середньоденна нарахована заробітна плата позивача за останні повні два місяці із розрахунку: 46 491,43 грн. (заробітна плата за березень 2020 року) + 45 200,00 грн. (заробітна плата за квітень 2020 року) = 91 691,43 грн. : 42 робочих дні. Час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 15.05.2020 року до часу виплати вихідної допомоги, а саме, 05.12.2021 року, становить 391 робочий день. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 15.05.2020 року до 05.12.2021 року становить 853 603,83 грн. Разом з тим, у надісланих до суду 13.09.2022 року поясненнях відповідач просить у разі задоволення позовних вимог застосувати принцип співмірності. Так, 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 761/9584/15-ц, у якій прийшла до висновку, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела розрахунок. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на зазначене, враховуючи розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум (137 537,12 грн.), а також враховуючи період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості (з 15.05.2020 року до 05.12.2021 року), та те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду (проведення службового розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ЄСІТС у 2018-2019 роках), враховуючи також копію бухгалтерської довідки ДП «Інформаційні судові системи» станом на 07.09.2022 року та копії виписок по рахункам, згідно з якими на розрахункових рахунках підприємства залишки грошових коштів складають: АТ «Укрсиббанк» - 426,41 грн.; КРД АТ «Райффайзен Банк» - 2 351,59 грн.; ПУМБ - 345 169,17 грн., а також ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, та враховуючи співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України. Так, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав: 31 590,95 грн. (нарахування за період 1-31 травня 2020 року) + 137 537,12 грн. (вихідна допомога) = 169 128,07 грн. (100%). Сума невиплаченої своєчасно позивачу вихідної допомоги становить 137 537,12 грн., що складає 81,32 % від 169 128,07 грн. Обрахована сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги становить 853 603,83 грн. Тому суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 694 150,63 грн. як середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні (81,32 % від 853 603,83 грн.). Ураховуючи наведене, з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 694 150,63 грн. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки відповідач не спростував заявлені позивачем вимоги, та у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив усі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, виплатив частково означені суми лише під час розгляду справи судом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 28 379,17 грн. вихідної допомоги та 694 150,63 грн. середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 15.05.2020 року до 05.12.2021 року. Сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст.ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено з роботи 14.05.2020 року та здійснено повний розрахунок по заробітній платі, а позивач звернувся до суду з позовом 12.08.2021 року, тобто з порушенням передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту ч. 2 ст. 233 КЗпП України свідчить про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з п. 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована ст. 43 Конституції України. Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені ст. 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Отже, спір стосується невиплати вихідної допомоги, при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі № 200/1636/21-а, від 23.06.2022 року у справі № 120/513/21-а, від 30.06.2022 року у справі № 380/10174/21, від 04.08.2022 року у справі № 600/5478/21-а. Також, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що виплата вихідної допомоги в розмірі 109 157,95 грн. здійснена відповідачем 06.12.2021 року, що підтверджується копіями Відомості нарахування коштів № 18036 від 10.01.2022 року, виконаної АТ «Укрсиббанк» 06.12.2021 року, та платіжного доручення № 241470 від 06.12.2021 року. Оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом 12.08.2021 року, а відповідач розрахувався з позивачем 06.12.2021 року, перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня, тобто з 07.12.2021 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ст. 233 КЗпП України. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 186,74 грн., що підтверджується квитанцією № 49К4-291К-ЕЕ2М-МЕВ8 від 11.08.2021 року. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 818 673,68 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 722 529,80 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7 225,62 грн. (88,26 %) у відшкодування судових витрат.

Outcome: partial