Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з участю третьої особи [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що відповідно до договору купівлі продажу квартири, посвідченого 03 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1689 [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Попередній власник мав обов`язок відповідно до договору зняти сина з реєстрації до 04 листопада 2022 року, однак порушив умови договору, та у відповідності до витягу з реєстру у спірній квартирі зареєстровані вона, як власник та [PERSON] як син колишнього власника квартири. Просить взяти до уваги, що відповідач не є членом її сім`ї власника та втратив право користування вказаним житлом, у зв`язку з непроживанням у ньому протягом шести місяців, також відповідач не бере участі в утриманні такого. Реєстрація відповідача створює їй, як власнику майна, перешкоди у зійсненні права користування та розпорядження таким.Просить позов задоволити. Представник позивачку в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на його мотиви, дав аналогічні пояснення. Просить позов задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечують, наслідки прийняття якого їм відомі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому відповідно до\~ст.280 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Третя особи у судове засідання не з`явились, хоча повідомлявся про таке належно та вчасно, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено таку до розгляду на 06 вересня 2023 року. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ухвали Львівської міської ради №2218 від 18 серпня 2022 року вулицю М.Скрипника перейменовано на вулицю М.Гориня. У відповідності договору купівлі продажу квартири, посвідченого 03 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . у відповідності до п.12 [PERSON] зобов`язався до 04 листопада 2022 року зняти з реєстрації [PERSON] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №342441142, сформованого 11 серпня 2023 року власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] . У відповідності до відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб за №130280 від 14 серпня 2023 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . За змістом ч.1 ст.4ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені устатті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач не є і не був членом сім`ї позивачки і зареєстрований у спірній квартирі, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383,391 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Доказів на підтвердження укладення відповідачем з позивачкою будь-яких договорів, на підставі яких за ним б зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірній квартирі, належній позивачці на праві приватної власності порушує права останньої передбачені ст.ст.317,119,121 ЦК України, а саме, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Так, стаття 7 Закону України «Про свобод у пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачем спірною квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї власника, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і веде з спільне господарство, крім того, після оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири не проживав за зареєстрованим місцем проживання. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, а також те, що відповідач не виконав зобов`язання згідно договору щодо зняття з реєстрації, судом під час розгляду не встановлено наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування спірною квартирою, відтак суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивачки у даній справі здійснювалося адвокатом Жовнеровичем О.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 11 серпня 2023 року. У відповідності до додаткової угоди №1 до договору та рахунку на оплату послуг згідно договору про надання правової допомоги, позивачка просить стягнути 6500 грн. за надання правової допомоги, яка включала в себе: 1500 грн. зустріч адвоката з клієнтом, витяги з реєстрів, ознайомлення з договором купівлі-продажу, 1000 грн. узгодження кінцевої правової позиції, надання адвокату завдання для підготовки та складання позову, 4000 грн. за складання позовної заяви. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті137та частина восьма статті141 ЦПК України). Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18 (провадження №61-6627св20). Згідно положень додаткової постанови Верхового Суду від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved