Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , у якій просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між нею та відповідачем [PERSON] зареєстрований 30 червня 2018 року Савранський районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінння юстиції в Одеській області, актовий запис № 28,\~розірвати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 червня 2018 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають не повнолітню дитину: [PERSON] [INFO] . Спільне життя подружжя не склалося з причини різних поглядів на життя, розбіжності характерів, інтересів та бажань. Фактично як подружжя вони не проживають з 11 травня 2021 року. Кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Спору про місце проживання дитини немає. Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецьким О.Ю. від 10 липня 2023 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 17 липня 2023 року; запропоновано відповідачеві із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуальногокодексу України (далі\~ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог частини 5 статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. В судове засідання позивачка та представник позивача не з`явилися, проте 13.09.2023 подали до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили справу розглянути за їх відсутності (а.с. 18) В судове засідання відповідач не з`явився, проте 23.08.2023 подав до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності (а.с. 17). Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК Україниу разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, шлюб між сторонами зареєстровано 30 червня 2018 року, що засвідчується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30 червня 2018 року (а.с.7). Від даного шлюбу у подружжя народилася донька\~ [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.01.2019 року (а.с. 10). Спільне життя не склалося з причини різих поглядів на життя, розбіжності характерів, інтересів та бажань. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинилися, спільне господарство не ведеться. Фактично як подружжя вони не проживають з 11 травня 2021 року. Зараз кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Донька проживає разом з позивачкою та знаходится на її утриманні. Спору про місце проживання дитини наразі немає. Примирення між позивачем та відповідачем неможливе. Подальше спільне життя позивача і відповідача як подружжя і збереження шлюбу суперечило б моральним засадам суспільства, її інтересам, а також інтересам дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України (далі\~СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Згідно з частинами 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК Українивизначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією Україниохорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 рокупередбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У пункті 126 рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». З огляду\~на викладене,\~суд дійшов\~висновку, що позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу є виваженою та свідомою, відповідає її дійсній волі, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновити шлюбно-сімейні стосунки сторони наміру не мають, у зв`язку з чим подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки та порушувало принцип добровільності шлюбу, визначений статтею 24 Сімейного кодексу України, що має істотне значення, а отже перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. Крім того, суд наголошує, що він не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин. Вільність та рівність цих стосунків, а також можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому вважає необхідним позов задовольнити, а шлюб розірвати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд встановив, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп (а.с. 1). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивачка не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачкою при зверненні до суду з цим позовом. Крім того, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 165 ЦПК України у резолютивній частині рішення, зокрема, зазначається розподіл судових витрат. Так, в матеріалах, доданих до позовної заяви міститься попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого, зокрема, витрати на правову допомогу складають 6 000,00 грн. При цьому вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що позовна заява позивачки та заява про розгляд справи за її відсутності не містять вимог про відшкодування судових витрат Поряд з цим в ухвалі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 759/2921/19 було констатовано, що, серед іншого, прохальна частина відзиву не містить вимог про відшкодування судових витрат, внаслідок чого суд касаційної інстанції не відмовив у стягненні судових витрат на правничу допомогу. В постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 927/26/18 було зроблено висновок, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони. Крім того, суд констатує, що позивачкою не було надано доказів повідомлення іншого учасника справи (відповідача) про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог, що позбавило відповідача можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат. Поряд з цим за аналогічних підстав у додатковій постанові від 21.08.2019 у справі № 922/2821/18 Верховний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. Вищевикладене у сукупності свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Враховуючи наведене та

Outcome: approved