Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-05 00:00:00

[PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є матір`ю та законним представником неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після смерті рідного батька неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , відкрилась спадщина та відповідно неповнолітні [PERSON] та [PERSON] були спадкоємцями першої черги за законом. 20.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних долях дітям померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу № 80222058 від 22.02.2022 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстрований з 20.11.2004 [PERSON] , [INFO] (відповідач по справі). Однак, відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 19 вересня 2022 року. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші співвласники відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачки та законних власників майна на вільне розпорядження і користування майном, а також, оскільки є велика заборгованість по сплаті комунальних послуг, позивачка позбавлена можливості оформити реструктуризацію боргу та субсидію. Враховуючи вищенаведене, позивачка як законний представник неповнолітніх, та як представник власників житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження власників майном. Просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 13.10.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На виконання ухвали суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позовні вимоги відповідач не визнає в повному обсязі. Зауважив, що позивачкою в своєму позові в частині тверджень, що відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , більше року з посиланням на Акт від 19.09.2022 про не проживання особи за місцем реєстрації, вказані недостовірні дані. Відповідач у спірній квартирі зареєстрований так як йому на це надав дозвіл його брат [PERSON] , який був співвласником частини вказаної квартири. Відповідач разом зі своєю цивільною дружиною [PERSON] ( [INFO] ) фактично постійно проживали в одній із кімнат в зазначеній квартирі в період з 2018 по 2020 роки, після чого тимчасово були вимушені переїхали жити до будинку за адресою: [ADDRESS] . Переїзду до вказаного будинку був зумовлений тим, що відповідач має групу інвалідності і йому потрібні відповідні умови для проживання з метою недопущення погіршення здоров`я, та тим, що в квартирі почали розповсюджуватись антисанітарні умови після смерті одного з чоловіків, який проживав у вказаній квартирі. Крім того, після збройного повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, що мало місце 24.02.2022, відповідач заселив в кімнату, в якій сам раніше й проживав за адресою: [ADDRESS] , біженця [PERSON] (тел. [NUMBER] ) з міста Маріуполь Донецької області, який був вимушений евакуюватися після початку війни. Також, під час одного з ракетних обстрілів, були пошкоджені склопакети в спірній квартирі. Після цього відповідач разом із співмешканкою здійснювали ремонт (заміну) цих склопакетів. Невідповідність наведена позивачкою у позові і щодо даних про те, що відповідач немає в квартирі особистих речей. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Скорина Т.І. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Ковбаса О.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Підтримав доводи зазначені у відзиві на позов. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] є його однокласником, знає його з дитинства. Відповідач проживав за адресою: [ADDRESS] спочатку разом із матір`ю, підтримував завжди порядок в квартирі. Потім відповідач мешкав у вказаній квартирі разом із цивільною дружиною. Як йому відомо ця квартира є комунальною, відповідач зареєстрований в ній. Останній раз в цій квартирі він був влітку 2022 року разом із відповідачем. Позивачку бачив кілька разів, вона не мешкала в спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач проживав за адресою: [ADDRESS] більше 15 років. Відповідач його друг, з яким він товаришує все життя. Коли він перебував останній раз в спірній квартирі, то замінював замки в кімнату і вхідні двері, робив ремонт вікон. Це було навесні 2022 року. Відповідач при цьому був присутній. Позивачку він знає теж особисто. Останній час він її не бачив, в спірній квартирі вона не мешкала. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона цивільна дружина відповідача. Мешкала 5 років в спірній квартирі. В спірній квартирі була останній раз в жовтні 2022 року. Позивачки там не бачила. Квартиру відчиняв сусід. В подальшому в свою кімнату вони з відповідачем пустили мешкати її родича з м. Маріуполя. Коли він там проживав, то вони з відповідачем часто навідувались до нього. Після того, як позивачка вигнала родича, доступу до квартири вони не мають. Відповідачу дозвіл на проживання в спірній квартирі надавав його покійний брат. Відповідач був зареєстрований там і проживав все своє життя. Позивачку останній раз бачила десь рік тому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не знає хто власник спірної квартири. На початку зими 2021 року він з друзями та минулим власником, який помер, дивилися спірну квартиру щодо виконання ремонту. Квартиру відчиняли ключем. Квартира була в поганому стані, не мебльована. В кімнати не заходив, був лише в коридорі. [PERSON] допитаний в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що в одній із кімнат в спірній квартирі мешкав його тесть - [PERSON] , якого він відвідував постійно. Відповідача не знає, не бачив його ніколи. В квартирі умови були погані, постійно проривало труби. Тесть помер в 2021 році. Після його смерті був в спірній квартирі, так як шукали документи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її батько жив в одній з кімнат спірної квартири. Квартира комунальна, має 4 кімнати. Останній раз була за тією адресою [INFO] , коли помер батько. Потім згадала, що після смерті батька ще пару раз була в квартирі. З відповідачем не знайома. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданими повторно 13.08.2020 Шевченківським районним у місті Києві відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно зазначених свідоцтв про народження, батьком дітей записаний [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.03.2021, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 6788. На підставі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2021 серії НРО 196220, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1360, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] - на 1/2 частку у спадщині та його дочка [PERSON] , [INFO] - на 1/2 частку у спадщині. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , належної спадкодавцю на підставі Дублікату Договору дарування квартири, посвідченого 23 березня 1996 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 7-с-741, виданого 08 серпня 2001 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8н-472, право власності зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 10 серпня 2001 року у реєстрову книгу д 403-141 за реєстровим № 7546. В цілому вказана квартира складається з 4 (чотирьох) жилих кімнат, загальною площею 111,0 (сто одинадцять цілих) кв.м., житловою площею 69,1 (шістдесят дев`ять цілих один десятий) кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину квартири видано [PERSON] . Згідно з Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.09.2022, комісія у складі мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] , склали цей акт про те, що громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає за місцем реєстрації починаючи з початку 2019 року та по теперішній час, тобто більш ніж один рік. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою права власності своїх дітей, законним представником яких вона є, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна -встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Окрім того, суд звертає увагу, що виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Позивачка як на докази того, що відповідач не проживає за адресою реєстрації протягом тривалого часу, а якнайменше один рік, окрім власного твердження, посилається на акт, складений сусідами по квартирі, який судом оцінюється критично та не береться до уваги як неналежний доказ. В ході судового розгляду не встановлено, що відповідач у справі з 2019 року постійно не проживає у спірній квартирі, крім того як встановлено з пояснень сторін у справі, а також підтверджено показами свідків допитаних у судовому засіданні, що відповідач є хворим та останнім часом не міг мешкати у спірній квартирі, однак часто приходив у квартиру, виконував певні ремонті роботи, не втратив інтерес до проживання в квартирі, а тому обставини, на які посилається позивачка щодо постійного не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше одного року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано належних та допустимих доказів, а тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed