Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-04 00:00:00

23.07.2020 керівник Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської рали звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича, [PERSON] про скасування державної реєстрації прав в якому просить суд касувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52588437 від 10.06.2020, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна №2096906263101, а саме нежитлове приміщення, гараж 3-64 площею 20, 1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , скасувавши запис про право власності № 36817741. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що на виконання завдання прокуратури області № 05/1-543 вих. №20 від 22.06.2020 опрацьовано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено наступне. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію №52588437 об`єкту нерухомого майна №2096906263101, а саме: гаражу (у дворі будинку) [ADDRESS] , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] (код [NUMBER] ). Відповідно до відомостей Державного реєстру, а саме: Витягу J46213988162 від 25.06.2020, підставою виникнення права власності був лише технічний паспорт, серія та номер: 100/364, виданий 01.06.2020 ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості», довідка серія та номер: 634 від 01.06.2020, видана ГОВ «Харківське міське бюро нерухомості». Реєстрація вказаного новозбудованого об`єкту нерухомого майна проведена державним реєстратором на підставі п. 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Відповідно до п. 42 Порядку, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з тим, державний реєстратор прийняла оспорюване рішення всупереч вимог п. 42 Порядку. Крім того, для проведення державної реєстрації в порядку п. 42 Порядку крім технічного паспорта необхідно надати документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою. Належним документом, який би підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, може бути рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова, а не довідка ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості». Документи, надані [PERSON] реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~Такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова, представником якої є Харківська міська рада. Крім того, порушено інтереси держави в особі Харківської міської ради щодо реалізації прав законного власника та розпорядника земельної ділянки, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення, отримання від земельної ділянки корисних властивостей тощо, адже рішення Харківської міської ради про надання відповідної земельної ділянки у власність або в користування не приймалось, а отже ця земельна ділянка перебуває у власності громади міста Харкова. Відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку по [ADDRESS] в Державному реєстрі відсутні. Відповідно до п. З Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 № 461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Інформація щодо направлення відповідного повідомлення (декларації) [PERSON] до органів Державної архітектурно-будівельної інспекції України на офіційному сайті цього центрального органу влади (http://www.dabi.gov.ua/) в розділі «реєстр дозвільних документів» відсутня. Прокурор зазначає, що вказане свідчить про те, що зазначений об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва. Внаслідок прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора [PERSON] незаконно набула право власності на зазначений об`єкт самочинного будівництва. Таким чином, рішення приватного нотаріуса Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52588437 від 10.06.2020, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна №2096906263101 підлягає скасуванню. 27.10.2020 представник Харківської міської ради надала письмові пояснення, в яких зазначила, що позовні вимоги Харківської місцева прокуратури № 2 підтримує в повному, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право приватної власності на гараж 3-64 площею 20,1 кв.м., по [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі технічного паспорту від 01.06.2020№ 100/634, видавник: ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості», довідка від 01.06.2020 № 634, видавник: ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості». Інших документів серед підстав для набуття речових прав не визначено. Таким чином, на підставі лише однієї довідки ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» [PERSON] набула право власності на спірний гараж. Державна реєстрація речових прав на цю будівлю проведено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. 09.06.2020. В реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції України , який містить відповідну інформацію з травня 2011 року, відсутня інформація щодо вищевказаного об`єкта будівництва. Будь-яка інформація щодо прийняття до експлуатації спірного об`єкту у міській раді відсутня. Реєстрація речових прав на спірний гараж проведена приватним нотаріусом Клопотовим С.Д. за відсутності документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно та відомостей про присвоєння такому об`єкту адреси. Таким чином, представник Харківської міської ради зазначає, що реєстрація речових прав на спірний об`єкт є протиправною. Державна реєстрації речових прав на зазначений об`єкт нерухомого майна порушує права міської ради та зачіпає її інтереси, як органу , що здійснює державну архітектурно-будівельний контроль на території міста Харкова та приймає до експлуатації закінчені будівництвом об`єкти, присвоює адреси об`єктам нерухомого майна. Прокурор в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення. Представники позивачів Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, причину не явки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомленні своєчасно та належним чином. Відповідач приватний нотаріус ХМНО Клопотов С.Д. в судове засідання не з`явився, причину не явки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, з проханням слухання по справі відкласти, до моменту поліпшення ситуації в країні, щоб вона особисто могла приймати участь в судовому засіданні, оскільки вона виїхала в м. Суми, доглядає за своєю матір`ю, якій наразі 86 років. Крім того, на сьогоднішній день залишаються складнощі з прибуттям до зали судового засідання , пов`язанні з небезпекою та проїздом. Також зазначила, що у неї відсутня можливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференція. Зважаючи на ті обставини, що у відповідача [PERSON] є захисник адвокат Карпенко М.О., разом з яким, відповідач майже на всі засідання надавали заяви про відкладення розгляду справи, з різноманітних підстав, при цьому не скористались наданим їм процесуальним законом права на надання до суду відзиву на позовну заяву, крім того, зазначаючи про неможливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не зазначає з яких саме підстав у неї відсутня така можливість, також скористалась правом подати клопотання про проведення засідання в режимі відеоконеренції з приміщення найближче розташованого до її місця перебування, суду, в судове засідання її представник також не з`явився, суд ухвалив про продовження розгляду справи без участі відповідача [PERSON] та визнає причини її неявки не поважними та такими, що направленні на затягування розгляд справи по суті. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про їх небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд,\~дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 213988162 від 25.06.2020 вбачається, що Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію № 52588437 об`єкту нерухомого майна №2096906263101, а саме: гаражу (у дворі будинку) [ADDRESS] , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] (код [NUMBER] ). (а.с. 17-18). Відповідно до вказаного витягу також вбачається, що підставою реєстрації права власності була був лише технічний паспорт, серія та номер: 100/364, виданий 01.06.2020 ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості», довідка серія та номер: 634 від 01.06.2020, видана ГОВ «Харківське міське бюро нерухомості». Прокурор вважає, що надані [PERSON] приватному нотаріусу документи, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на вказане нерухоме майно, такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова, представником якої є Харківська міська рада. Згідно з пунктом "б" частини першої\~статті 80 Земельного кодексу України\~суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону ( частина перша ст. 116 ЗК України). Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом\~статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель"\~про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними. Матеріали справи не містять доказів формування земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, присвоєння їй кадастрового номера, а також доказів, які б\~підтверджували наявність у [PERSON] права власності або права користування вказаними земельними ділянками. Частина друга\~статті 152 ЗК України\~передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Зазначене стосується також випадків здійснення у визначених законом випадках представництва інтересів держави прокурором. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку\~статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою\~статті 376 ЦК України\~самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій\~статті 376 ЦК України\~ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц,від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц. Судом встановлено, що здійснене будівництво є самочинним, так як відсутні докази того, що будівництво здійснено на земельній ділянці, що були відведена в установленому порядку для цієї мети, а також те, що об`єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу на будівництво чи належно затвердженого проекту. Матеріалами справи також встановлено, що земельна ділянки за адресою: [ADDRESS] , яка самовільно присвоєна відповідачкою, перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, і розпоряджатися ними має право виключно Харківська міська рада. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга\~статті 376 ЦК України). Таке самочинне будівництво не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу. З огляду на викладені обставини відповідач [PERSON] не набула право власності на об`єкт самочинного будівництва. Аналіз норми частини третьої\~статті 376 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Згідно з вимогами\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають\~\~у власності, не встановлені судом. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законом визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлення презумпції правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів, необхідних для виникнення права власності,\~\~ а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що\~державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набутого права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Свідоцтво про право власності - це документ, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, оформлений відповідно до встановлених державою у нормативно-правових актах вимог, тобто є правовстановлюючим документом. Результат аналізу положень\~статті 376 ЦК України\~виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, відповідно до наведених вище положень законодавства та норм частини другої\~статті 376 ЦК України\~не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, частини четвертої цієї статті. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19). За правилами\~статті 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається\~спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей\~376,\~391 ЦК України\~і статей\~152,\~212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Таким чином, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). А тому доводи прокурора проте, що у разі задоволення позовних вимог, прокурор в подальшому звернеться до суду з позовними вимогами про знесення самочинного будівництва, не відповідають принципу процесуальної економії та є неналежними способом захисту порушених прав. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). Визнання незаконними та скасування реєстрації, рішень державних реєстраторів\~про реєстрацію прав та їх обтяжень ,\~визнання недійсними договорів купівлі-продажу, поділу, дарування не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17. Крім того, про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності , визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва є неефективним способом захисту, вказував Верховний Суд у постанові від 27.04.2022 у справі № 521/21538/19, провадження № 61-204св22. Ефективним способом захисту прав власника (користувача ) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належного йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного Кодексу України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог. Також висновок також зроблено в постанові Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 639/4646/18. Зважаючи на встановлені обставини суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації, рішень про реєстрацію прав власності з підстав обрання неефективного способу захисту. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed