Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

05 грудня 2022 року позивачка звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить суд визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності на 63/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці загальною площею 0,09 га., яка знаходиться у фактичному користуванні та становить 1/3 частину та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 63/100 частин вказаного житлового будинку. Позов мотивований тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . До спадкового майна, зокрема входить належна її матері 63/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак оформити спадкове майно позивачка не може в зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документі не зазначений житловий будинок не визначені частки співвласників. Про зазначене позивачці приватний нотаріус Куркан Н.Ф. 19.08.2021 року надала письмове роз`яснення за № 360/02-14. Таким чином, оскільки вищевказана обставина виключає для позивачки можливість спадкування, а в позасудовому порядку це питання вирішити не можливо в зв`язку зі смертю співвласника житлового будинку, остання змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, в заяві до суду представник [PERSON] клопоче про розгляд справи у їх відсутності, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, але надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував щодо задоволення позовної заяви. Суд, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі розпорядження органу приватизації №3221 від 09.11.2006 року, було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.02.2014 року, а саме на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . За змістом вищенаведеного правовстановлюючого документу, дане нерухоме майно належить на праві спільної власності - гр. [PERSON] та членам її сім`ї доньці [PERSON] та сину [PERSON] - в рівних частках. Матеріалами справи встановлено, що позивачка є донькою [PERSON] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Надлиманською сільською радою Овідіопольського району Одеської області 12.07.1989 року, актовий запис 19, повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.05.2016 р., актовий запис № 72, яка померла [INFO] , Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 60. Син померлої [PERSON] - відповідач по справі [PERSON] - є співвласником спірного будинку. Задля повного та всебічного розгляду справи, Овідіопольським районним судом Одеської області було витребувано на підставі ухвали суду у приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., що розташована за адресою: смт. Овідіополь, Одеської області по вул. Берегова,9а копію спадкової справи заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . За інформацією, що міститься у спадковій справі № 68/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщини, зокрема частки житлового будинку за адресою: звернулась [PERSON] . [PERSON] із заявою від 07 липня 2021 року відмовився від прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В абзаці 5 п. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз`яснено, що, - «У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, а відповідно до ст. 361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної власності співвласником може здійснюватися самостійно. Таким чином, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. Аналогічно, щоб оформити перехід права власності до спадкоємця, частка спадкодавця має бути визначена. Згідно ст. 370 ЦК України, частки кожного з співвласників в праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається, зокрема, при виділі частки з спільного майна. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Нормами діючого законодавства закріплено загальний принцип рівності часток співвласників в праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.368 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України законодавець наголосив на тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, судом достовірно визначено, що при оформленні права власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , померлою [PERSON] разом з донькою [PERSON] та сином [PERSON] було отримано такий правовстановлюючий документ як Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.02.2005 року, яким оформлено її у спільну сумісну власність, отже без визначення часток. Враховуючи презумпцію рівності часток у спільній сумісній власності, та того факту, що будь-якої домовленості між співвласниками під час оформлення права власності на вказаний житловий будинок не існувало, так само відсутні докази про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою, враховуючи, що поділ із визначенням розміру ідеальних часток відповідного нерухомого майна необхідний для оформлення спадкових прав, що усуне перешкоди у нотаріальному оформленні спадщини, прийнявши до уваги і визнання позову відповідачем, що у відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову, суд приходить до висновку, що є усі передумови та правові підстави об`єктивного визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності наступним чином: по 1/3 частці житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] кожному із співвласників, тобто [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а отже вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно у вигляді 126/300 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,09 га., яка знаходиться у фактичному користуванні достатньо обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved