Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-17 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом в якому просив суд стягнути з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 1458870,00 грн основного боргу та 619221,00 грн 0,2 % за кожен день прострочки, а всього 2078090,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.04.2014 між ним та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого він позичив відповідачу 691840,00 грн, що є еквівалентом 60918 доларів США. Вказує, що укладенні договору позики в присутності свідка [PERSON] відповідач підписала з ним відповідний договір б/н від 29.04.2014, відповідно до якого відповідач зобов`язалася повернути йому суму отриманої позики до 29.10.2014 в гривнях, але з урахуванням курсу долара США на момент повернення. Однак, на вказану дату відповідач кошти не повернула та на дату звернення з цим позовом до суду своїх зобов`язань за договором позики не виконала, кошти не повернула. тому просив стягнути з відповідача вказані кошти. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між судцями від 09.12.2015 вищевказана справа надійшла в провадження судді Гуменюк А.І . Ухвалою суду від 04.02.2016відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 12.07.2016 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] та заборони відчуження автомобіля марки Пежо, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] 02.06.2017 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 02.06.2017 прийнято зустрічну позовну заяву до спільного провадження із первісним позовом та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження із первісним. Розпорядженням керівника апарату суду від 16.11.2017 № 01-08-899 щодо повторного автоматизованого розподілу справи призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між судцями від 16.11.2017 вищевказана справа надійшла в провадження судді Малинникову О.Ф. Ухвалою судді від 20.11.2017 дану справу суддею прийнято до провадження. Розпорядженням керівника апарату суду від 13.06.2018 № 01-08-726 щодо повторного автоматизованого розподілу справи призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між судцями від 13.06.2018 вищевказана справа надійшла в провадження судді Кондратенко О.О. Ухвалою судді від 15.06.2018 дану справу прийнято до провадження. Ухвалою суду від 03.10.2018 за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи призначено у справі почеркознавчу експертизута провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 16.08.2019 провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 22.11.2019 за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи призначено у справі почеркознавчу експертизу. 03.07.2020 супровідним листом КНДІСЕ № від 28.05.2020 № 34569/34570/19-32 матеріали даної справи повернуто до суду без виконання експертизи. Розпорядженням керівника апарату суду від 26.10.2020 № 01-08-1091 щодо повторного атоматизованого розподілу справи призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між судцями від 26.10.2020 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою судді від 30.10.2020 дану справу прийнято до провадження. Ухвалою суду від 07.02.2022, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.09.2023 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Відповідач в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не відомі, відзив на позов не надавала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.04.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу кошти в розмірі 691840,00 грн, що є еквівалентом 60918,00 доларів США для розвитку бізнесу. Відповідно до п.п. 4, 6 договору відповідач зобов`язалась повернути суму отриманої позики до 29 жовтня 2014 року в гривнях з урахуванням курсу долара США на момент повернення. Судом встановлено, що на дату подання позовної заяви 04.12.2015 та на дату розгляду справи 18.09.2023 свої зобов`язання перед позивачем за договором позики відповідач не виконала, кошти не повернула. Даний факт, також, підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За таких обставин, з огляду на викладене, вищезазначений договір позики, складений сторонами 29.04.2014 повністю підтверджує як факт отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти до 29.10.2014. Договір вчинений у письмовій формі, підписаний його сторонами, що свідчить волевиявлення сторін на укладення та підписання цього договору. Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації, що міститься на офіційному сайті Національного Банку України станом на 01.12.2015 офіційний курс гривні щодо долару США становив 2394,8086 грн за 100 доларів США. Оскільки на дату подання позовної заяви - 04.12.2015 зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики не виконані, за таких обставин, відповідач повинна повернути позивача суму у розмірі 1 458 870,00грн, що еквівалентно 60 918,00 доларів США. Також, позивач в своїй позовній заяві послався на вимоги ст.ст. 625, 1050 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 7 договору позики встановлено, що у випадку порушення строків повернення позики відповідач повинна сплатити позивачу пеню в розмірі 0,2 % за кожен день прострочення платежу. Згідно з графіком погашення відповідно до п.5 договору позики0,2 % за кожен день прострочки платежів складають: 1.прострочка 150000,00грн з 29.06.2014 впродовж 519 днів:519*0,2%* 150 000,00 = 155700,00грн; 2.прострочка 150000,00грн з 29.08.2014 впродовж 458 днів:458*0,2%* 150000,00грн = 137400,00грн; 3.прострочка 250000,00грн з 29.09.2014 впродовж 427 днів:427*0,2%* 250 000,00 = 213500,00грн; 4.прострочка 141.840,00грн з 29.10.2014впродовж 397 днів:397*0,2%* 141 840,00 = 112621,00 грн За таких обставин, сума пені за прострочення зобов`язання складає 619221,00 грн. Вказаний розрахунок є обґрунтованим та приймається судом. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 29.04.2014 складає:1458870,00 + 619 221,00 = 2078090,00 грн. В той же час, відповідач, своїм правом, встановленим ст. 178 ЦПК України, не скористалася, відзиву на позов та доказів на спростування доводів позивача, не подала. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з положень чинного законодавства, з урахуванням того, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти у встановлений в договорі позики строк, суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючирішення про задоволення позовних вимог суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, із врахуванням ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню підтверджений документально судовий збір в розмірі 6090,00 грн.

Outcome: approved